Louise Allen

Lady Lattimer på Moon House

Oversatt av

Kati Indrefjord

Første kapittel

4. desember 1814

Innbyggerne i Winterbourne St Swithin var stolte av landsbyen sin. Dette var ikke en landsens bakevje, ingen søvnig bygd full av bønder som kronet sitt sosiale hierarki med en rødmusset godseier, og som ikke kunne vise til noe mer enn en kirke og en kro eller to.

Nei, de var stolte av et livlig samfunn like ved postveien til Aylesbury. Det var utsikt over engene til den nye kanalen som den gale, gamle greven av Bridgewater, som satt oppe i sin herregård på Chiltern-åsen, hadde fått bygget. Det var Bird in Hand, et stort vertshus, som sto til tjeneste for posttransporten og vognene til herskapene som dro til og fra London og Oxford. Det var den vakre Winterbourne Hall med Nugent-familien som hersket over den lokale sosieteten, og et halvt dusin herskapshus i nærheten som fylte kirkebenkene i den grå steinkirken med levende mennesker, og marmor-monumentene med døde.

Og det var til og med en butikk her, et storartet varemagasin med sysaker og stoffer, gårsdagens aviser fra London og Oxford, og snus, te og ungarsk vann.

Landsbylivet utspilte seg for det meste omkring kirken, vertshuset og The Green, landsbyens grønne hjerte med sin andedam og et ærverdig eiketre, omgitt av fine hus og halvtømmerhytter.

En rå, fuktig torsdag morgen hadde tre respektable husmødre tatt veien til The Green, og de var inne i en dyp samtale om de nye, fascinerende opplysningene. Det var visst ingen tvil om at herren som hadde overtatt Old Manor, den eneste arkitektoniske skjønnhet i landsbyens midte – var en ekte jarl.

– Eller kanskje en greve, foreslo mrs Thorne forhåpningsfullt, og løftet på skjørtet for å komme rundt en sølepytt. – Det er uansett en god ting for Winterbourne. Han kommer til å ta alle sine sosietetsvenner med seg hit, og han kommer til å ansette folk og kjøpe egg og melk og flesk.

– Hvis han ville være sammen med sine sosietetsvenner, hvorfor kommer han da til Winterbourne i desember? spurte hennes yndlingsfiende enkefru Clare. – Alle de adelige er ute på visitter, eller de holder seg i de store husene sine. Hva skal en jarl med den gamle låven? Han er på flukt fra kreditorene, skal jeg si deg. Nei, det blir bare kontant betaling for hvert eneste egg den husholdningen vil kjøpe av meg!

– Og ingen har sett ham, pep mrs Johnson, full av forventninger til å få en jarl til landsbyen – selv en som hadde sett bedre dager. – Jeg har sett butleren hans – jeg trodde et øyeblikk det var herren i huset selv, så oppstivet som han var – mens han snakket med stakkars Bill Willett. «La meg minne Dem på, min gode mann», sa han helt iskaldt, «la meg minne Dem på at bare den ferskeste melk og fløte er egnet for herskapets bord, og den fløten der egner seg kun for katten.» Mrs Johnson imiterte butleren etter beste evne. – Og har dere sett hestene? fortsatte hun.

De andre damene nikket. Ikke bare hadde de sett dem komme tre dager tidligere, men ektemennene og sønnene deres hadde kjedet dem til døde over middagsbordet, med sitt mas om hvor flotte de hestene var. Men til alles beklagelse lot det til at hans høyhet hadde greid å dukke opp på et tidspunkt da ikke et eneste nysgjerrig øye hvilte på The Green, men var opptatt av å se på postvognen som kom susende.

– Han må komme ut før eller siden, forutsa mrs Thorne fornøyd. – Selv fogden er etter ham.

Hun avbrøt seg selv da en gigg tok av fra hovedveien og kjørte i rasende fart langs den andre enden av The Green. Det var en beskjeden, men likevel stilig vogn – en slik som en litt dristig kapellan kunne like, kanskje – trukket av en kraftig, liten hest.

Damene glodde som best de kunne under sine kyser og hetter mens giggen kjørte inn porten til det fine, lille huset som vendte mot den røde mursteinsfasaden til Old Manor.

– Så dere det? spurte enkefruen nokså unødvendig. – Den ble kjørt av en kvinne!

– Med en stallkar ved siden av, la mrs Thorne til. – Og hun kjørte inn til Moon House.

– Da er det altså sant, konkluderte mrs Johnson, og strakte usjenert hals etter dem. Men kjøretøyet og dets passasjerer hadde forsvunnet bak portstolpene, og huset så igjen tomt og neglisjert ut. – Sir Edward solgte det faktisk før han døde. Men hvem er hun?

Fascinert fortsatte de tre på sin vei til enden av The Green, men de høye murene rundt Old Manor hindret utsikten deres på den ene siden, og de skitne, tomme vinduene i huset tvers overfor stirret tomt mot dem fra den andre.

Usigelig langsomt strakte enda en eføygren seg ut for å dekke den utskårne halvmånen som kronet inngangsdøren til det lille huset, med en enkel stjerne på spissene.

*

På den gjørmete plassen bak huset tok miss Lattimer imot hånden som stallkaren hennes strakte fram, og hoppet ned fra giggen uten å ense sølepyttene. Hun skjøv sløret til side, og så seg interessert rundt. – Da er vi her, Jethro. Moon House! Det var vanskelig å skjule et gledens smil, trass i at plassen virket forlatt og glemt. Et hjem igjen. Hennes hjem, og en ny start.

Stallkaren, en hengslet og alvorlig ungdom som ikke kunne være mye over seksten år, så seg nedlatende rundt og sa: – Det er vi, miss Hester. Og håret ditt ramler ned på ryggen igjen.

– Å, søren. Hester gjorde et fåfengt forsøk på å skyve de brune krøllene inn igjen i hårnettet. – Vel, det er ingen her som ser det. Nå, Jethro, kan du sette Hector på stallen og ta en kikk på rommene over stallen. Jeg skjønner på agenten at de passer, og det skal være en seng og noen andre møbler der, men jeg er sikker på at det må vaskes godt før du sover der, og fyrer i ovnen …. hva er det?

– Hector, miss Hester?

– Ja, jeg tenkte det var et passende navn på hesten. Synes du ikke? Hun kikket forhåpningsfullt på dyret. Det var første gang hun hadde kjøpt hest, men hun var trygg på at hun hadde gjort et godt valg for to dager siden.

Gutten ble lang i det fregnete ansiktet. – Sannelig om jeg vet, miss Hester.

Hester smilte plutselig, og det ga ansiktet hennes et rampete uttrykk. – Ikke øv på butlerstemmen din her ute, Jethro! Innendørs kan du være butler så mye du vil – når du ikke er kjøkkengutt og lakei. Her ute er du stallkar og gartner – hvis det noen gang slutter å regne. Vi blir nødt til å lære oss å være mange ting – jeg, for eksempel, skal gå inn og bli husholderske.

Hun tok ut en koffert, en pompadur og en paraply fra giggen, og la til: – Og lage mat også, hvis det ikke skjer et mirakel og miss Prudhome og Susan dukker opp i tide til middag.

– Tviler på det, miss Hester, sa Jethro dystert, og begynte å ta seletøyet av hesten. – Jeg henter kurvene om et øyeblikk og får i gang komfyren.

Hester tvilte også på det. Hennes selskapsdame var så plaget av reisesyke at vognen bare kunne kjøre ytterst langsomt, så gudene måtte vite når hun, Susan og den lette bagasjen ville ankomme. Hester ville nok bli nødt til å sørge for middag i kveld, og re opp sengene og ordne med ildstedene, og jage ut de verste edderkoppene.

Men disse tankene svant hen da hun tok fram den store nøkkelen fra pompaduren og skjøv opp bakdøren til Moon House. Hester steg langsomt over dørterskelen og inn i et halvmørkt, kjølig rom, og kjente en klump av forventning og spenning i magen mens hun nøt øyeblikket. Luften var stillestående og luktet av støv, gammel aske og dessverre av mus. Så, mens hun sto der og lot øynene venne seg til mørket, var det som om en varm bris fylte rommet med hvisken om latter, roser, lykke – og like plutselig var den borte.

Hester smilte av sin egen innbilning. Det var som om lykke kunne få fysisk form. Å ja, dette var et lykkens hus – hun hadde visst det etter å ha studert det i bare noen få minutter for mer enn et år siden. Hun hadde stått i porten og stirret fortryllet på den overgrodde rosehagen, eføyen som hang over fasaden, den heldige plasseringen av dører og vinduer, den ubeskrivelige sjarmen som hang over det forsømte lille huset. Og så hadde hun skyndt seg tilbake til Bird in Hand og til John, hennes venn og beskytter, som ventet tålmodig i stuen mens hun ristet stivheten ut av kroppen.

Han burde aldri ha gjort den reisen til Oxford; etter det ble tilstanden hans merkbart verre, og det hadde ført til den uunngåelige slutten for tre måneder siden. De hadde bare vært sammen i atten måneder, men hun savnet fremdeles hans selskap, deres vennskap og intimitet. Hvis han ikke hadde beskyttet henne mot skandalen og familiens motstand, måtte gudene vite hva det var blitt av henne etter farens død.

Hester skuttet seg. John hadde visst hvor lite tid han hadde – bedre å gjøre det han hadde lyst til enn å kjøpe seg noen uker ekstra tid i kjedsomhet. Den delen av livet hennes var over nå, og hun måtte lære seg å ikke ruge over sine minner og å stå på egne bein. Hun hadde høstet lærdom, og hun hadde vunnet seg både erfaring og skandale, og nok penger til å klare seg selv.

Hun hadde aldri vært inne i det mystiske Moon House, aldri sett det igjen etter det korte møtet. Alle de langvarige forhandlingene var blitt foretatt av en agent, og hun hadde bare satt sin lit til hans dyktighet og sitt eget instinkt. Nå skjøv hun døren igjen bak seg og så at hun var på kjøkkenet. Det var akkurat som hun hadde fått det beskrevet – med en gammel vedkomfyr og et furubord, noen stoler og kjøkkenbenker. Upusset kobber fanget opp lyset fra det spindelvevbefengte vinduet. Neste jobb for Jethro ville bli å prøve å få fyr i vedkomfyren, hvis det bare var trekk i pipen. Hester smilte skjevt. Hun ante at de kunne bli nødt til å gå til Bird in Hand for å få middagsmat.

Hester slapp fra seg kofferten og paraplyen på bordet, tok av seg kysen og ble enda mer uflidd på håret, og kastet fra seg kåpen på stolen. Hun rotet i kofferten og fant fram et sjal som hun la rundt skuldrene, et omfangsrikt forkle som hun kjempet seg inn i, og en håndfull myke kluter som passet godt til å tørke støv eller gi edderkoppene en omgang.

Hun gikk inn gjennom en grønn dør til en alkove som ble dannet av den grasiøse vindeltrappen, litt skjemmet av alt spindelvevet. Hester strøk litt av det vekk med hånden, nøs, gned seg på nesen med håndbaken og laget en stor støvflekk på nesen og kinnet, og gikk ut i hallen.

– Å, ja.

Hun var ikke klar over at hun sa det høyt, hun var bare bevisst det luftige rommet, den elegante trappen, det kjølige lyset som kom gjennom vinduet over døren, trass i gardinen av eføy som hang over det.

Veggene var grimete av støv, og her og der var det spøkelsesaktige, avlange merker av at speil eller bilder hadde hengt på veggene. Marmorgulvet var sjakkmønstret i grått og hvitt, og inngrodd av skitt – men hun så ingen av skjønnhetsplettene. Følelsen av å være velkommen og å høre til, omsluttet henne igjen. Hester gikk langsomt gjennom hallen, og snudde seg for å lene seg mot de utskårne feltene i inngangsdøren.

– Dette er mitt, sa hun, først i en undrende tone, så med mer styrke. – Mitt.

Det banket på døren bak henne, og det var så uventet og brått at det lød som torden. Med et skrik skvatt Hester unna og snudde seg mot døren med et gisp. Hun trakk pusten dypt og foldet de skjelvende hendene mens hun samlet seg. Noen hadde banket på, det var det hele. Hvis hun ikke hadde stått og glodd som en tulling i stedet for å gjøre noe nyttig som å tørke støv eller fyre i ovnen, ville det hørtes fullstendig normalt ut.

Det banket igjen. Hester rotet i lommen der hun hadde lagt nøklene, og fant den største. Dette måtte være nøkkelen til inngangsdøren. Hun vred den rundt og fikk til slutt døren opp.

*

Guy Westrope dunket irritert med foten og forbannet seg selv fordi han var slik en sentimental tosk. Hva pokker gjorde han her, når han kunne ha blitt med Carew-selskapet til Rutland? Nå satt han her i en gjørmete landsby i Buckinghamshire i et motbydelig hus, og ble offer for enhver nysgjerrig bondetamp og sladderkjerring. Han løftet utålmodig hånden mot dørhammeren igjen, men slapp hånden ned da døren gikk opp.

Den sjuskete skikkelsen bak den halvåpne døren iakttok ham taust. Hun var middels høy med et ovalt ansikt, en bred og alvorlig munn og en mengde ustelt brunt hår. Den skitne flekken over ansiktet og det omfangsrike forkleet tilsa at denne hushjelpen hadde vært i gang med å tørke støv, og mistanken hans ble bekreftet da hun raskt stakk en hånd med en bunke kluter bak på ryggen.

Guy skjønte at han antagelig skulte på henne og tok seg sammen. Det at hans indre var i opprør, var ingen unnskyldning for å behandle underordnede dårlig. Kvinnen lot til å ha blitt målløs da han dukket opp. Han kjente en nesten uimotståelig trang til å bøye seg fram og gni støvflekken bort fra kinnet hennes. I stedet la han hendene på ryggen.

– God morgen. Er husfruen hjemme? Parrott hadde fortalt at en kvinne hadde kommet hit alene sammen med en stallgutt. Kanskje han hadde med en enke å gjøre?

Et rampete glimt kom og forsvant i hushjelpens øyne. Hun hvisket: – Nei, min herre. Hun tar i alle fall ikke imot besøk. Så var det som om hun tok seg litt sammen. – Ønsker De å legge igjen en beskjed?

Guy fant fram et kort og holdt det mot henne. En velstelt hånd, bortsett fra spindelvevet på knokene, tok imot det. – Er fruen hjemme i morgen?

– Eh … ja.

Dette var anstrengende. Var den brunøyde piken redd for ham, eller bare naturlig sjenert? Han prøvde seg med et smil, og så at hun ble stor i øynene. Han tenkte at tankene hennes viste seg i blikket hennes, men på et språk han ikke forsto. – Og når kunne det passe henne å ta imot meg, tror du?

– Klokken tre. Dette var uventet bestemt, særlig siden det ikke var den vanlige tiden på dagen for å ta imot visitter.

– Utmerket. Si til fruen at jeg vil ta meg den frihet å besøke henne klokken tre i morgen. Farvel.

– Ja, min herre. Eh … farvel. Et lite smil kom til syne. Det fikk underleppen til å stikke litt fram.

Døren gikk igjen før han hadde snudd seg. Guy gikk langsomt tilbake langs den gjengrodde stien. En malerisk liten skapning, den hushjelpen. Fengslende brune øyne og den pikante munnen – det kunne være interessant å få henne til å smile igjen. Han ristet seg litt og gikk raskere. Dette holdt ikke – to dager på landet, og han begynte allerede å kikke på tjenestepikene. Han skulle ta karjolen og de nye grå hestene ut i ettermiddag og skaffe seg noe annet å tenke på enn Moon House og dets nåværende beboere.

*

I den stille hallen lente Hester seg mot den lukkede døren i samme stilling som tidligere, og iakttok kortet hun holdt i hånden mens hjerterytmen gikk ned igjen til normalen.

Guy Westrope, jarl av Buckland. Monks Grange, Buckland Regis, Wiltshire, og så en utmerket adresse i London. Hva i all verden gjorde en jarl her hos henne, spesielt en som åpenbart ikke ante hvem hun var? Hester tok seg sammen og løp inn på rommet til høyre for å kikke gjennom vinduet. Hun så akkurat flosshatten hans passere muren rundt det fryktelige huset rett over veien.

Hva mente en jarl, en som man kunne forvente ville overvintre på sin egen eller sine venners landeiendommer, med å banke på hos en ukjent dame i en landsby i Buckinghamshire? Hester husket de blå øynene, og nøt et øyeblikk en fantasi om at han hadde fulgt etter henne fra London, forhekset av hennes skjønnhet og sjarm, som han hadde iakttatt på avstand. Tanken på å bli forfulgt av noen som var så kraftfull, så maskulin, fikk hjertet hennes til å slå fortere igjen.

Hester lo av sin egen narraktighet og gned støvklutene sine over et ødelagt speil som hang ved vinduet, og kikket inn i de mørke dypene. Synet som møtte henne, gjorde ende på latteren.

– Noe så skrekkelig! Hun hadde en mørk flekk over nesen og det ene kinnet, håret hang ustelt ned, hun hadde merker på kragen, og et raskt blikk på hendene og forkleet bekreftet bildet av en sjuskete tjenestejente. – Å, herregud. Dette kunne være en lærepenge for henne om ikke å fantasere om fremmede menn.

Hun så seg om i det som en gang måtte ha vært et deilig dagligstue. Forslaget om at jarlen kunne komme innom klokken tre neste dag hadde kommet fordi hun hadde regnet med å kunne skaffe et presentabelt rom å ta imot ham til da, og fordi hun trodde han bare ville bli litt forbauset over en eksentrisk dame som tørket støv selv og ga seg ut for å være hushjelpen.

Nå så hun at de måtte jobbe hele dagen for å gjøre dette rommet og hallen anstendig – og hun orket ikke å tenke på hva han måtte ha ment om det fugleskremselet hun hadde sett ut som da hun åpnet.

– Hvilken rolle spiller det? spurte Hester seg selv, og marsjerte gjennom hallen for å se om det andre værelset var noe bedre. Det var det ikke. – Han er sikkert bare en bekjent av John. Det var ikke mye trøst, tenkte hun. I så fall anså han sikkert allerede miss Lattimer som en forlatt flyfille.

– Jeg må slutte å snakke med meg selv, sa hun, og tilsidesatte straks sitt eget råd da hun gikk tilbake til trappen. – Soverommene neste. Det var like greit å finne ut det verste om dem også før det ble for langt på dag. Agenten hadde beskrevet huset som «delvis møblert», men det fortonet seg litt i overkant optimistisk.

– Og hva betyr det for deg hva en eller annen jarl synes om deg, Hester Lattimer? Ikke så mye i sin alminnelighet, svarte hennes indre stemme, men den mannen i særdeleshet …

Det første soverommet inneholdt en brukbart utseende seng med støvtrekk over en madrass, som virket tørr og herlig fri for mus. Hester kikket inn i de andre rommene, som alle heldigvis hadde seng og madrass, og åpnet døren inn til rommet som hadde utsikt mot hagen på forsiden.

– Å! Så nydelig. Dette rommet hadde to sjenerøse vinduer, begge med en sitteplass under. Støvete silkedraperier hang i vinduskarmene, og mellom dem sto en sjeselong med et lite bord. Himmelsengen var en sjarmerende feminin utgave med slanke stolper i hjørnene og brodert silke som hang mellom dem. Hester rørte forsiktig ved en av kappene, og trakk hånden raskt til seg da noe av silken gikk i stykker der den hadde vært brettet altfor lenge. Men madrassen hadde vært beskyttet, og rommet virket beboelig, om enn skittent og iskaldt.

Dette rommet skulle være hennes, og Prudy og Susan kunne få velge mellom de andre rommene. Det var utvilsomt to pikeværelser på loftet, men de hadde altfor mye å gjøre til å tenke på å sette dem i stand på en god stund. Susan ville trives bedre her nede.

Det var enda en dør i hjørnet av rommet. Hester gikk bort til den, og stanset et øyeblikk for å se på det stygge huset rett overfor. Om sommeren ville det bli skjult av løvverket fra et stort almetre, men nå var det synlig mellom de nakne greinene. Hun kunne se flere vinduer i andre etasje, men ikke noe tegn til liv. Hvem bodde der? Ville de bli gode naboer? Hun åpnet vindushaspene og fikk skjøvet opp den nederste delen av vinduet. Skarp, klar luft fløt inn i det støvete rommet, og hun smilte og nøt det.

Det hørtes stemmer tvers over veien, og en port i den høye muren mot baksiden gikk opp. En vogn som ble trukket av et par grå hester, kjørte ut og fortsatte bort fra The Green og ut av landsbyen. Det var utvilsomt jarlen som kjørte, og muren utenfor Hesters hus var så lav at hun fikk se Guy Westropes profil.

Hester forsto at hun hadde vært altfor forvirret til å ha noe annet enn en tåkete erindring av ham fra det første møtet deres. Blå øyne, husket hun, selv om hun ikke kunne se det på avstand. Hun var ikke sikker på hårfargen, men hun husket øynene og hvor stor han var – høy, bredskuldret og kraftfull. Nå kunne hun legge til en bestemt hake. Han så ikke ut som en man spøkte med, og den kjølig høflige tonen han hadde snakket til henne i, fikk henne til å grue seg til hvordan han ville reagere på at hun hadde lurt ham. Men da han smilte, ble han en annen mann.

I det minste visste hun nå hvem naboen var, selv om hun ikke ville kalle ham godslig. Og det gjorde det hele mer mystisk: at han bodde på Bird in Hand mens han utførte sine forretninger med henne, var nå en ting – men hvorfor var han her?

Hvis hun ikke nå sluttet å somle og kom i gang med å gjøre huset presentabelt for besøkende, ville hun synke enda lenger i hans aktelse, sa hun strengt til seg selv. Hun reiste seg og åpnet den siste døren.

Den vendte inn mot et omkledningsrom og et voldsåsted. Hester stanset med avsky på dørterskelen. Det skjoldformede speilet som hadde stått på kommoden, lå på gulvet, knust i fallet. Dørene til klesskapene sto åpne med tomme hyller som var dradd ut, og stolen foran toalettkommoden var kastet til side. En gardin hang fra de to siste ringene, og lot til å ha blitt dradd ned av en klamrende hånd.

En bylt av tynt stoff lå ved føttene hennes. Hester bøyde seg og løftet det opp, og ristet det ut. Det var en utrolig vakker nattkjole i indisk musselin. Den var revet opp fra halsen ned til falden. Hun tok et skritt bakover, og noe skled bort under foten hennes. Under et tykt lag av støv var rommet strødd med perler, mange nok til at de måtte ha blitt revet løs fra et langt halskjede.

Hva hadde skjedd i dette rommet? Var noen blitt bortført? Voldtatt? Drept? Den rolige, lykkelige atmosfæren i huset frøs inn i sinne og frykt her. Bak henne blafret gardinene da ytterdøren gikk opp, og døren bak henne smalt igjen med så stor kraft at hun ble skjøvet inn i det skjendede rommet.

Hester snudde seg rundt, plutselig redd, og føttene hennes gled på de forræderiske perlene. Grepet hennes om dørhåndtaket ble hindret av nattkjolen. Det beveget seg mot hendene hennes. Det var noen utenfor.