Traci Douglass

Tvil, håp og kjærlighet

Oversatt av Stine Langtangen

Tracy Douglass er en USA TODAY bestselgende romantikkforfatter. Historiene hennes handler om sexy helter med sterk personlighet, mørk humor og en kjapp replikk; mens heltinnene er smarte, tøffe og alltid gir like mye som de tar. Hun har en Master of Fine Arts i populærfiksjon fra Seton Hill University, og hun elsker dyr, sjokolade, kaffe, sexy engelske skuespillere og sarkasmer – ikke nødvendigvis i den rekkefølgen.

Til mine fantastiske redaktører Sheila Hodgson og Charlotte Ellis, som hjalp meg å gjøre denne historien til noe som er verdt å lese. Til Laura McCallen, for at hun fant tid til meg og jobbet med meg frem til sin avgang. Til agenten min, Dawn Dowdle, som hjalp meg gjennom prosessen med disse to første bøkene. Til min korrekturleser, Coleen Burright, den beste i verden. Til den fantastiske stammen min i SHU Writing Popular Fiction Program og mine Secret Keepers, som alle er et lys i mørket. Til familien min for at dere alltid har tro på meg. Og sist, men ikke minst … Til leserne mine, som gjør alt dette mulig. TUSEN TAKK. Jeg kunne ikke jobbet med det jeg elsker hvis det ikke var for dere.

1

«Hvor er servitøren?» spurte akuttsykepleier Wendy Smith idet hun og svigerinnen, Aiyana, satte seg ved et bord på Snaggle Tooth.

«Velkommen!» ropte en fyr borte fra kjøkkeninngangen samtidig som han kastet et bekymret blikk på Aiyanas enorme mage. «Jeg kommer om et lite øyeblikk.»

Svigerinnen hennes var, i tillegg til å være gift med Wendys eldste bror, Ned, trettisju uker gravid med tvillinger. Wendy syntes synd på henne, men hun var også litt sjalu.

Ikke at hun kom til å fortelle det til noen.

Egne barn lå ikke i kortene for henne.

Det hadde vært Aiyanas idé å spise sen lunsj på puben i dag, og Wendy hadde mot bedre vitende takket ja. Dette stedet var spesielt for svigerinnen. Det var her hun og Ned hadde hatt sitt første stevnemøte. Og puben var også stedet hvor Wendys gode venn og sjef, doktor Jake Ryder, hadde tatt med seg sin nye kone, doktor Molly Flynn, etter det aller første stevnemøtet. Denne puben var åpenbart full av kjærlighetsmagi. Wendy gjorde sitt beste for ikke å grøsse.

Men maten var i det minste god. Og når en sulten, gravid kvinne foreslo et sted som serverte favorittmaten hennes, sa du ikke nei.

Aiyana flyttet litt på seg i et forsøk på å finne en mer behagelig sittestilling, men så nær opp til termin var ikke det mulig.

«Trenger du hjelp?» spurte Wendy.

«Jeg trenger et brekkjern.» Appetitten var åpenbart det eneste velfungerende på den ellers så sprudlende svigerinnen nå om dagen. Alt annet var bare rot, takket være søvnmangel og en overflod av hormoner.

«Skal vi dele en porsjon lakse-nachos?» foreslo Wendy etter å ha kikket på menyen. «Det ser ut til at de har favoritten din til dessert også, brownies med peanøttsmør. Vil du ha noe mer?»

«Gjerne noe som setter i gang fødselen.» Aiyana skar en grimase og gned seg i korsryggen.

Wendy vinket på servitøren for å bestille, og satte seg godt til rette i båsen deres. «Har du og Ned bestemt dere for navn ?»

Aiyana ristet på hodet idet servitøren kom med vann til dem. «Vi har ikke hatt tid.»

Det stemte. I tillegg til at han snart skulle bli pappa, var Ned i gang med å lære alt han trengte å vite for å kunne ta over verkstedet etter faren. De to andre brødrene hennes, Jim og Mike, var også travelt opptatt med alle de gjøremålene Ned ikke rakk å ta seg av. Wendy hjalp til når hun hadde anledning, til tross for at hun hadde det travelt selv på Anchorage Mercy. Det var det minste hun burde gjøre etter at brødrene hadde tatt vare på henne da moren døde.

Wendy hadde bare vært ti år den gangen, men hun husket det som om det var i går. Hun sukket. Trettiårsdagen hennes nærmet seg, og i det siste hadde den biologiske klokken tikket stadig høyere.

Men for henne ville det vært en katastrofe å bli gravid, og det til tross for at hun i all hemmelighet ønsket seg barn. Livet var tøft når du kunne være en tidsinnstilt genetisk bombe. Huntingtons sykdom hadde frarøvet moren alt på slutten av det altfor korte livet hennes. Hun hadde verken klart å gå, snakke eller svelge. Hun hadde dødd som en vag skygge av den livlige kvinnen hun engang hadde vært.

Bare tanken på å skulle etterlate et barn og en ektemann på samme måte, var uutholdelig.

Derfor var det best å holde seg unna alt slikt.

Wendy hadde selvsagt blitt testet, allerede da hun var atten år, akkurat som brødrene hennes før henne. Men de var allerede i langvarige forhold den gangen, så det hadde hastet mer med å finne ut av det. Selv hadde hun ikke vært sammen med noen da hun tok testen. Hun hadde stått i startgropen for sykepleierutdannelsen, og med alt presset, var det siste hun trengte en positiv Huntingtons-test hengende over hodet. Hun hadde alltid tenkt at hun ville ha god tid til å finne ut av det senere. Men så hadde tiden flydd av sted, sammen med livet, og det rette tidspunktet hadde aldri kommet.

Brødrene hennes hadde alle testet negativt for den genetiske mutasjonen som forårsaket Huntingtons, en sykdom med en arvelighet på femti prosent. Nå som hun var den siste av fire søsken … Wendy visste at oddsen ikke var på hennes side. Hvis hun også testet negativt, ville det være et mirakel. Derfor hadde det nå gått tolv år uten at hun hadde bedt om å få se prøvesvarene. Bare tanken på å vandre rundt som en levende død resten av livet, med tanken på at slutten nærmet seg gradvis, skremte livet av henne.

Derfor hadde hun i stedet valgt den andre veien, og forsøkte å leve livet til fulle. Kanskje mente noen at hun flyktet fra problemene, eller at hun var feig. Men Wendy ga blaffen. De kunne jo forsøke å gå et par kilometer i hennes sko.

Det var ingen vits å håpe på en lykkelig slutt hvis det ikke fantes noe slikt.

Et seriøst kjærlighetsforhold var utenkelig for Wendy. Ingen risiko. Ingen problemer.

Aiyana pustet dypt inn samtidig som hun lot håndflatene gli over bordplaten. Lungekapasiteten hennes var ikke på sitt beste nå.

«Der burde nok begynne å tenke på navn», sa Wendy med hevede øyenbryn. «Det virker ikke som du har særlig lenge igjen.»

Servitøren avbrøt dem da han kom bærende på et fat med varme nachos og to tallerkener.

Wendy tok en håndfull chips og la dem på sin egen tallerken, vel vitende om at Aiyana antakelig ville sluke alt sammen hvis hun ikke forsynte seg umiddelbart.

Og som forventet, noen minutter senere var maten borte. Aiyana drakk opp alt vannet sitt på én gang, og smalt glasset så hardt i bordet at servitøren kom ilende til med mer.

Wendy kikket ned på sin egen tallerken og så at også hennes mat var forsvunnet. «Hei!»

Svigerinnen så skyldbetynget ut. «Beklager.»

Heldigvis kom servitøren raskt tilbake til bordet, og reddet situasjonen med en rykende varm peanøttsmør-brownie pluss en ekstra gaffel.

Svigerinnen byttet samtaleemne, og snakket videre med munnen full av sjokolade og iskrem. «Carmen sier vi kan vente i fem dager til. Så vurderer vi på nytt.»

Carmen Sanchez var svigerinnens jordmor. Hun var faktisk både fødselslege og jordmor, men kunne ikke foreta operasjoner. Hvis Aiyana endte opp med keisersnitt, måtte de tilkalle en annen lege på Anchorage Mercy.

Etter mange år på akutten, visste Wendy at akkurat det kunne være et sjansespill, men heldigvis hadde Aiyanas svangerskap utviklet seg problemfritt hittil.

«Uansett, så har du mitt nummer som hurtigtast», sa hun. «Og du vet at jeg kommer uansett når og hvor disse barna bestemmer seg for å bli født.»

Aiyana kikket opp fra desserten. «Tusen takk.»

«Bare hyggelig.» smilte Wendy. «Noen må jo passe på broren min mens du føder, ikke sant?»

«Riktig.» Aiyana lirket seg flirende ut av båsen. «Jeg må på toalettet en tur. Straks tilbake.»

Hun vraltet av sted, og Wendy fikk overraskende nok tårer i øynene.

Hun hadde ikke forventet å bli så følelsesmessig engasjert ved tanken på den kommende tvillingfødselen. Men alt kom til å bli annerledes nå. Ned og Aiyana ville få nytt ansvar, nye plikter og et helt nytt liv. Selv ville hun bli værende i sin lille selvpåførte boble; trygg, beskyttet og glad.

Jeg er glad, er jeg ikke?

Hun hadde sørget for å ta sine forholdsregler når det kom til en mulig medisinsk diagnose. Men Wendy hadde vært utrøstelig i mange uker etter morens død. Hele universet hadde eksplodert, og da alt omsider hadde falt på sin nye plass, var hun annerledes enn før – mer forsiktig, mer ansvarlig, mer bekymret og mindre avhengig av andre.

Tjue år hadde gått siden den gang, men ikke mye hadde endret seg.

Privatlivet hennes hadde muligens fått lide litt i det siste fordi hun hadde vært så travel. Men det spilte ingen rolle. Hun var ikke på utkikk etter et forhold. Og godt var det, for det var ikke lett å møte noen når man arbeidet over åtti timer i uken.

De få gangene hun slo ut håret, møtte hun menn som bare var ute etter litt uskyldig moro. På den måten trengte hun heller ikke å involvere følelseslivet og risikere å skade det allerede sårede hjertet sitt.

Og hva så om disse små, lengselsfylte stikkene – de som hvisket at det hadde vært fantastisk med en baby og en egen familie – noen ganger ble for påtrengende? Hun ville snart få en nyfødt niese og nevø som kunne tilfredsstille de behovene.

Dessuten hadde hun nå Sam til å holde henne med selskap på jobben.

En venninne, som var ungdomspsykolog på Anchorage Mercy, men som nå befant seg på ferie, hadde spurt om hun kunne hjelpe henne litt med en av dem hun behandlet, en pike som hadde mistet moren sin.

Faren til Sam arbeidet også på sykehuset, men fordi Wendy jobbet så mye, hadde hun ikke rukket å treffe ham ennå. Dessuten skulle hun bare hjelpe til i en kort periode, så det virket ikke veldig viktig.

Sam var tolv år og kjapp i replikken, og minnet Wendy om den hun selv var på den alderen. Og til tross for at hun bare hadde møtt jenta noen få ganger, hadde hun allerede begynt å se frem til møtene deres.

Lyden av klirrende tallerkener rev henne ut av tankene og fikk henne til å se ut på ettermiddagssolen. Utenfor vinduene var det helt tydelig mai; i Alaska betydde det at hele staten ble varm, grønn og full av liv.

Wendy tok et dypt åndedrag og nøt freden og roen før stormen brøt løs. Hun skulle på vakt på akutten etterpå. Det kontrollerte kaoset på akuttmottaket passet henne utmerket; delvis på grunn av personligheten hennes og delvis fordi hun hadde vokst opp i et hus med bare menn hvor hun tidlig hadde lært å bli tøff. Hun klarte å passe på seg selv, hun kunne drikke og banne like bra som faren og brødrene, og hun kunne montere en motor like fort som dem. All denne uavhengigheten passet utmerket sammen med hennes overbevisning om at det bare var å stå på og holde seg i gang, så ville genene aldri slå beina under henne.

«Tilbake igjen», sa Aiyana og satte seg ytterst på benkesetet.

Wendy nikket og puttet den siste kakebiten i munnen. Hun var ikke egentlig en melankolsk eller reflekterende person, men en del av henne ville ha en liten bit av den nærheten Aiyana og Ned delte. Wendys forhold varte aldri lenge nok til å oppnå den slags nærhet.

«Hvordan går det på jobben?» spurte svigerinnen.

«Det er som det pleier å være. Mange bi-stikk og helgeuhell på denne tiden av året.»

Hun skulle til å si noe mer, men akkurat da lente svigerinnen seg frem og pustet dypt inn. Hvis Wendys mistanker stemte, kom riene hvert sjuende minutt og varte i omtrent trettiåtte sekunder. Hun hadde fulgt ekstra godt med den siste halvtimen, og ble stadig mer overbevist om at det ikke bare dreide seg om kynnere, slik Aiyana hardnakket påsto.

Med en gang smerten avtok, drakk svigerinnen et halvt glass vann.

«Jeg er dehydrert», sa hun og glattet på den lange, svarte hestehalen.

Og lider av vrangforestillinger, tenkte Wendy. Kynnere, du liksom. «Sikkert.»

Aiyana tok den siste nachos-chipsen fra fatet og stakk den i munnen. Ut ifra det Wendy kunne se, virket svigerinnens mage høy og stram. Bra. Så lenge den ikke sank lenger ned, hadde de fremdeles tid.

«Vil dere bestille noe mer?» Servitøren dukket opp med regningen

«Nei, ellers takk», sa Aiyana før hun så ned og tok enda et dypt åndedrag.

Denne rien kom bare fem minutter etter den forrige, og varte i førti sekunder.

Wendy reiste seg og pekte mot toalettet. «Min tur.»

Straks hun hadde lukket døren bak seg, ringte hun til broren, Ned.

«Hallo?» svarte han med sin dype barytonrøst.

«Hei, det er lillesøsteren din.»

«Hei.» Hun kunne høre lydene fra det travle verkstedet i bakgrunnen. «Hva skjer?»

«Jeg tror kona di er i ferd med å føde. Riene kommer hvert femte minutt, og – den siste varte i førtifem sekunder.»

Neds stemme gikk fra hyggelig til nervøs. «Så tett?»

«Ja. Hun sier at det bare er kynnere, men jeg kjører henne til Anchorage Mercy for sikkerhets skyld. Jeg ringer når vi kommer til sykehuset, så møter vi deg på akuttmottaket.»

«Okay», sa Ned med anstrengt stemme. «Enda godt vi ble ferdige med barnerommet forrige uke, eller hva?»

«Ja.» Tvillingenes rom var allerede overfylt av leker som Ned og Aiyanas familier hadde kjøpt i løpet av de siste månedene, med en spesiell forkjærlighet for store dyr fra Alaska. Det var blant annet en hvalross der, like stor som en liten bil.

Da samtalen var over, gikk Wendy ut og betalte regningen før hun hjalp Aiyana på beina. Svigerinnen var fuktig av svette i hårfestet. Wendy forsøkte å bevare roen. «Har du hatt enda en sammentrekning mens jeg var på toalettet?»

«Jeg kjente et sting.»

«Et sting?»

«Eller kanskje en bølge.»

Sting og bølge var ord som ble brukt til å beskrive rier av tilhengere av naturlige fødsler, og var en måte å lære opp hjernen deres til å tenke annerledes om smerten. Wendy lot seg ikke lure.

«Ja vel, da», innrømte Aiyana. «Det var egentlig en skjærende, intens smerte, som om noen stakk hånden inn i magen min, vred den rundt og deretter vrengte den som en våt t-skjorte.»

«Og hvor lenge varte den følelsen?»

«Jeg er ikke i ferd med å føde», sa Aiyana, åpenbart fremdeles i fornektelse.

Wendy fulgte henne ut og bort mot bilen som sto parkert et kvartal unna. «La oss gå sakte og rolig, det vil få deg til å føle deg bedre.»

Forbigående kikket nervøst på dem, især da svigerinnen tok seg til den enorme magen med sammenbitte tenner og tung pust. Tre minutter denne gangen. Wendy talte sekundene, kom til tretti, og deretter førti og femti. Hvis de ikke kom seg til Anchorage Mercy snart, ville tvillingene bli født her på fortauet. Hun forsøkte seg på sin mest bestemte akuttsykepleier-stemme. «Aiyana.»

«Ja?» gispet svigerinnen.

«Tiden er inne.» Til tross for forsøket på å hindre det, sprakk stemmen hennes.

«Du har rett», innrømte svigerinnen, og Wendy så et glimt av engstelig forventning i de mørkebrune øynene hennes. «Babyene kommer.»

De sluttet å snakke da Aiyana ble overmannet av enda en ri, og fortsatte tappert mot bilen. Det kom til å bli en lang kveld og natt.

*

Denne vakten gikk foreløpig som den skulle, men doktor Thomas Farber ventet med å avsi den endelige dommen siden han fremdeles hadde nitten timer igjen av skiftet før han kunne reise hjem.

Hjem. Han fnyste. Den beskjedne treromsleiligheten i Rogers Park-nabolaget i Anchorage var mer som en krigssone nå om dagen, etter at datteren, Samantha, hadde flyttet inn hos ham. Selvsagt likte han å ha henne der. Men han hadde forventet at ting skulle være annerledes mellom dem.

Psykologen på sykehuset hadde sagt at han måtte smøre seg med tålmodighet, men det var ikke lett når Tom bare ville se datteren smile, le og føle seg hjemme hos både ham og foreldrene hans, som bodde i Fairbanks. Han ville at hun skulle føle seg elsket. Han ville viske ut smerten og sorgen i de grønne øynene hennes.

En tolvåring burde ikke se så trist ut …

Det summet i mobilen hans nede i lommen på legefrakken. Han fisket den opp og så at det var en tekstmelding fra barnevakten han hadde ansatt for å hente Sam på sykehuset og ta henne med hjem de dagene han arbeidet lange skift. Barnevakten var litt sent ute, men det gikk bra. Sam kunne bli på kontoret hans og gjøre lekser. Han skulle ønske han kunne hatt mer tid sammen med henne, men han måtte fokusere på å gi henne tak over hodet. Sam forsto det.

Gjorde hun ikke?

Tom slapp luften sakte ut av lungene og slo av mobilen med en knugende skyldfølelse i brystet. Det å være alenepappa var ærlig talt ikke slik han hadde trodd det skulle bli. Men han ville ikke byttet det mot noe i hele verden. Til tross for at Sam denne morgenen hadde skreket at hun hatet ham.

Det var bare sorgen som snakket, ikke sant?

Dørene ved ambulanseinngangen åpnet seg. Tom kikket opp og fikk øye på en liten flokk opprørte mennesker. En meget gravid kvinne, doktor Jake Ryder, og en høy mann med kort, mørkt hår og en denimskjorte med «Smith’s Body Shop and Repair» brodert på ryggen.

En sykepleier kom gående inn bak dem. Wendy Smith. Han hadde hilst på henne i forbifarten flere ganger etter at han flyttet tilbake til Anchorage. Det var faktisk hun som skulle følge opp Sam noen uker nå mens psykologen var på ferie. Han hadde tenkt at han skulle hilse skikkelig på Wendy, men det hadde vært så utrolig travelt på jobben.

Bak henne kom en av de lokale jordmødrene, Carmen Sanchez, og han ble straks mindre anspent. Han hadde vakt på fødeavdelingen, men med mindre det oppsto alvorlige komplikasjoner, ville han trolig ikke bli involvert.

Alle sammen passerte sykepleierstasjonen, hvor han sto. Wendy kikket opp på ham, og han kunne ikke unngå å legge merke til det lange, svarte håret og de fantastiske øynene. Hun hadde flotte kurver, men var samtidig liten og nett, kanskje femten centimeter kortere enn hans 185.

Han hadde mer enn nok å gjøre, men ble likevel interessert i denne pasienten. Derfor fikk han lyst til å følge etter gruppen der de skyndte seg gjennom det travle akuttmottaket. De forsvant inn i en heis, antakeligvis med kurs for fødeavdelingen høyere oppe i etasjene.

Tom kikket på den rundkinnede sykepleieren som satt ved skranken foran ham. «Jeg tror jeg tar turen opp for å se om de trenger hjelp», sa han og gikk mot heisen like ved.

Dørene åpnet seg, og der sto Wendy.

Hun kikket opp på ham. «Akkurat den mannen jeg håpet på å finne.»

Han ignorerte at hjertet hoppet over et slag og den merkelige, elektriske følelsen i kroppen. Det var så lenge siden noen hadde lyst opp ved synet av ham, det var sikkert derfor. Han svelget hardt og gikk inn i heisen. «Hva skjer?»

«Carmen Sanchez spurte etter deg oppe på fødeavdelingen.» Stemmen hennes var klar og nøytral, en vanlig tone mellom en sykepleier og en lege. Lyden av den sendte allikevel ilinger langs Toms ryggrad.

«Okay.» Han forsøkte å konsentrere seg om situasjonen, og ikke kvinnen ved siden av ham. Dette var ikke tid og sted for en flørt, uansett hvor ensom han følte seg. «Trenger hun en konsultasjon?»

«Ja.» De mørke øynene vekslet mellom bekymring og fast besluttsomhet. Hun nikket kort før hun trykket på heisknappen. Dørene lukket seg og stengte ute kaoset på akuttavdelingen. «Svigerinnen min venter tvillinger.»

Heisen begynte å stige.

«Skjønner. Jeg skulle ha hilst på deg for lengst siden det er du som har samtaler med datteren min, Sam, nå om dagen.» Han rakte frem hånden. «Tom Farber.»

Wendy hadde et fast håndtrykk, og huden hennes var varm og myk mot hans.

Ikke at han la merke til det. Nei da.

«Wendy Smith», sa hun. «Hyggelig å møte deg.»

2

Det føltes som om en ildkule eksploderte i kroppen hennes. Med kun en liten berøring, hadde denne fyren fått hele henne til å smelte. Et elektrisk støt spredte seg fra stedet hvor håndflaten hans møtte hennes, og fikk det til å banke hett på steder som absolutt ikke skulle banke.

Hun skyndte seg å undertrykke følelsen.

Stakkars Aiyana var midt i en fødsel, og her sto hun og siklet etter en sexy doktor – som i tillegg var Sams far! Ikke bra. Tom flyttet litt på seg slik at armen hans strøk mot hennes, og det fikk nye gnister til å fly gjennom kroppen. Wendy forsøkte å oppføre seg normalt samtidig som hun prøvde å ignorere kjekkasen ved siden av seg. Det klarte hun ikke.

Omsider plinget det i heisen, og dørene åpnet seg.

Mens doktor Tom Farber snakket med en av sykepleierne på avdelingen, tillot Wendy seg å ta en nærmere kikk på ham. Rufsete, blondt hår med lysere striper i. Klare, intelligente øyne som glitret når han ble engasjert. Et solbrunt ansikt med regelmessige trekk, høye kinnbein og hint av mørk skjeggstubb. Hun lot blikket gli nedover til de brede skuldrene og muskuløse armene. De slitte, grønne operasjonsklærne satt som støpt på ham.

Carmen hastet bort til dem. «Takk for at du kunne komme så fort, doktor Farber. Jeg trenger din mening angående en tvillingfødsel.»

De gikk alle sammen inn i Aiyanas værelse, hvor hun satt på en stor treningsball og vugget frem og tilbake. Ned skyndte seg bort til kona, med følelsene skrevet over hele ansiktet – panikk, medfølelse, forventning og et glimt av spenning. Han var kanskje Wendys tøffe storebror, men når det gjaldt konas fødsel var han bare en nervøs, kommende far, akkurat som alle andre menn i samme situasjon.

Wendy var der som støttespiller, ikke som sykepleier. Da hun ringte til Jake for en stund siden, hadde han heldigvis sagt at hun ikke skulle bekymre seg for kveldsvakten, men bruke den tiden hun trengte sammen med familien sin.

Hun og Tom stilte seg ved fotenden av senga, og han strakte seg etter journalen. Den muskuløse underarmen var dekket av lyse, fine hår, og han hadde lange, slanke fingre. Kirurghender. Herregud, en manns hender kunne være så utrolig sexy …

Nei. Wendy ristet på hodet for å få bort de forstyrrende tankene. Hun måtte fokusere på å støtte svigerinnen nå. Men duften av ham hang fremdeles i luften rundt henne – sitrus, krydder og en anelse såpe – han luktet bedre enn noen mann skulle ha lov til å gjøre. Pokker ta ham.

«Går det bra med deg, uuman?» Ned stilte spørsmålet til Aiyana samtidig som han masserte ryggen hennes.

Tom lente seg nærmere Wendy. Pusten hans kilte i øret hennes. «Hva betyr uuman?»

Hun smilte. «Det er inupiat. Det betyr hjerte, og er et vanlig kjælenavn på en du er glad i.»

Han nikket, og øynene hans glitret vitebegjærlig. «Så familien din er indianere?»

«Ja. I hvert fall halvt. Moren vår var hvit.»

«Jeg forstår.» Han så på Aiyanas journal igjen og rynket pannen lett.

Wendy forsøkte å slappe av i de anspente skuldrene. «Er det noe vi bør være bekymret for?»

«Nei, ikke så vidt jeg kan se. Hun kan fortsette sammen med Carmen, men jeg er tilgjengelig.» Idet han lukket journalen, berørte hånden hans tilfeldigvis hennes, og sendte et nytt støt gjennom henne. Wendy tok et steg bort fra ham, bort fra uønskede fristelser.

Dette dreide seg om tvillingfødselen, ikke om å sikle etter en høy, blond og muskuløs lege.

Jo før hun skjønte det, jo bedre.

*

Tom la journalen tilbake i mappen samtidig som han sørget for å ikke komme borti Wendy igjen. Da han leste journalen, hadde han merket seg at ektemannen, Wendys bror, hadde Huntingtons i familien. Det var en sjelden sykdom, og opplysningen hadde satt ham ut et øyeblikk. Ikke fordi han fryktet noe for pasienten eller babyene — han så at Neds prøvesvar hadde vært negative, slik at han ikke kunne videreføre sykdommen. Men han bekymret seg på Wendys vegne. Han kunne knapt forestille seg hvordan det var å leve med vissheten om at en så forferdelig sykdom fantes i familien.

Da Aiyana kom ut igjen etter en tur på badet, hjalp Ned Smith sin kone på plass i senga før han satte seg på sengekanten og tok hånden hennes. Tom hadde lest i journalen at dette var deres første barn, og han konstaterte at de klarte seg bra hittil. Tvillingene hadde ikke sunket ned ennå, og siden Aiyana var førstegangsfødende, trodde han at hun hadde en god stund igjen.

Wendy stilte seg også bak svigerinnen og begynte å rulle en tennisball langs korsryggen hennes. Riene kom tettere enn Tom forventet, og han og Carmen vekslet blikk. Jordmoren banket med fingeren på klokken sin og trakk på skuldrene. Han nikket og gikk ut av rommet. Hvis de trengte en lege, ville de ringe etter ham.

Men pulsen hans steg da han kikket på Wendy. Det gjorde også respekten og beundringen hans med tanke på familiehistorien hennes, samtidig som effekten hun hadde på ham var alarmerende. Han som ellers var så stolt av hvor rolig, kald og fornuftig han pleide å være. Han som baserte hele livet sitt på fakta og vitenskap, ting som kunne måles og testes og helst brukes til å kurere og lindre smerte.

I heisen ned til akuttmottaket og da han var tilbake på kontoret, fortsatte tankene hans å kverne. Siden faren hennes fremdeles levde, ifølge journalen, antok han at det var moren som hadde hatt Huntingtons sykdom. Det måtte ha vært skremmende for Wendy å leve med en slik usikkerhet.

Situasjonene var helt forskjellige, men det at også Wendy hadde mistet moren sin, fikk Tom til å tenke på datteren og på hvordan han kunne få Sam til å åpne seg for ham. Det gjorde vondt å tenke på den avstanden som fantes mellom dem, og at den avdøde ekskona, Nikki, hadde gitt ham skylden for alle problemene sine og derfor holdt Sam borte fra ham. Anger var ikke et dekkende nok ord for å betegne følelsene som vellet opp i ham når han tenkte på det korte og stormfulle, atten måneder lange ekteskapet.

Da Tom kom tilbake til Alaska etter skilsmissen, hadde han forsøkt å beholde kontakten med Sam, men Nikkis ustabile liv hadde gjort det vanskelig. Han hadde til og med fløyet tilbake til Boston noen ganger i håp om å treffe datteren, men Nikki hadde gjort alt hun kunne for å holde dem fra hverandre.

Så hadde Tom fått den knusende nyheten fra barnevernskontoret i Massachusetts om at Nikki hadde dødd av en overdose. Han hadde flydd til østkysten og funnet Sam i sjokk. Datteren hadde sett helt annerledes ut enn han forventet. Høyere, tynnere, tøffere.

Etter begravelsen hadde han tatt henne med seg hjem til Anchorage, i håp om å gi henne den fantastiske barndommen hun aldri hadde fått hos moren. Nye klær, ny skole, nytt av alt hun måtte ønske seg. Men fordi han jobbet så mye og hun bar på et tonn bagasje, hadde ikke forholdet gått på skinner, for å si det mildt. Hun hadde fått mye hjelp fra psykologer og sosialarbeidere her på sykehuset, og han hadde forventet at hun skulle ha blitt mye bedre, men så langt hadde de ikke lykkes med så mye.

Det var egentlig ganske ironisk. At han ikke klarte å bygge et forhold til sin egen datter, når det hadde vært hele grunnen til at han valgte obstetrikk. Det fantastiske båndet som oppsto når et nytt liv kom til verden, som han aldri hadde fått oppleve med sitt eget barn.

Men han ønsket å oppleve den. Det var kallet hans.

Og apropos ’kall’, så fikk han raskt en ny jobb å gjøre – et keisersnitt. Glad for å kunne holde tankene okkupert med arbeid, skyndte han seg tilbake til fødeavdelingen.