Karin Baine

Nytt år, ny mulighet

Oversatt av Jan Ingar Vik

MINISERIE: MIRAKELVALPER

Når livet kjennes vanskelig og ensomt, finnes det noen som alltid er der, klar til å vise sin hengivenhet – og i noen tilfeller kanskje også vise oss veien tilbake til kjærligheten. At hunden er menneskets beste venn, blir fire leger klar over i den nye miniserien Mirakelvalper. Dette er fjerde del.

Karin Baine bor i Nord-Irland sammen med sin ektemann, to sønner og en enorm samling av notisbøker. Den store boksamlingen til moren og bestemoren vekket leselysten hennes og drømmen om å bli forfatter. Nå kan hun fortelle folk at hun har en ordentlig jobb!

Til Richard Rankin xx

1

Charles Ross-Wylde var en egoistisk, ufølsom løgner, og Harriet Bell klarte seg bedre uten ham. Det var i hvert fall det hun hadde sagt til seg selv de siste tolv årene.

Det å se ham igjen var noe helt annet enn det scenarioet hun hadde forestilt seg. Hun ble sjokkert over å se ham her, men så langt hadde hun motstått fristelsen til å fike til ham, slenge en drink i ansiktet hans eller kunngjøre overfor resten av konferansedeltakerne at han var grunnen til at hun ikke kunne risikere å elske noen igjen. Kanskje hun hadde modnet, eller – mest sannsynlig – ikke ventet å føle noe annet enn hat overfor ham.

Nå så hun på ham fra den andre siden av rommet mens forsamlingen nøt tepausen mellom foredragene. Det ga henne tid til å studere ham ubemerket og bestemme seg for hva hun ville gjøre. Hvis hun hadde lyst, kunne hun bare gå ut herfra, og han ville ikke bli noe klokere.

Men det var umulig når det var så mye hun ønsket å si, så mye hun ville at han skulle forklare.

Fysisk hadde han ikke forandret seg mye fra den mannen som en gang lovte henne at de skulle tilbringe livet sammen, bortsett fra at han så eldre ut – mer mandig.

Han prøvde fortsatt å stryke det flagrende, mørke håret bakover for å oppnå en ryddig stil, men hun husket så altfor godt hvordan det så ut på morgenen når det var bustet etter søvnen. Og, som alltid, var han ulastelig kledd i skreddersydd, marineblå dress. Skjegget var nytt, og den mørke skyggen langs kjeven fikk ham til å se enda mer maskulin ut, om det var mulig. Det kledde ham, og det samme gjorde brillene han hadde på seg.

Pokker, han var fortsatt veldig kjekk, og tydeligvis fortsatt i stand til å få hjertet hennes til å slå som om hun nettopp hadde løpt en maraton.

«De burde virkelig hatt åpen bar», mumlet hun til den forvirrede kvinnen som serverte forfriskninger til forsamlingen. Hun snudde seg vekk fra eksforloveden og ønsket seg en skvett whisky i kaffen.

Ikke det at hun drakk ofte, men hun ville gjøre et unntak hvis det kunne hjelpe henne med å flykte fra minnene om henne og Charles – både gode og dårlige. Hun måtte nøye seg med en ekstra skje sukker i kaffen for å døyve sjokket.

«Jeg ventet ikke å se deg her.» Den myke, skotske skarringen kilte i nakken hennes. Han hadde funnet henne.

Harriet fomlet med koppen og skålen, og sølte innholdet over seg like før hun snudde seg mot ham. «Charles. Hvilken overraskelse.»

«Unnskyld, jeg mente ikke å skremme deg.» Han tok en serviett fra bordet og begynte å dytte den mot flekkene på forsiden av kjolen hennes.

«Jeg kan gjøre det selv, takk.» Hun våget ikke å la ham røre henne etter så lang tid, ikke når hun ikke visste hvilke følelser det kunne slippe løs.

«Beklager.» Han ga henne servietten slik at hun kunne ta seg av den ødelagte kjolen selv. «Det var bare så hyggelig å se et kjent ansikt. Hvordan har du hatt det, Harriet?»

Det var ingen tegn til samvittighetskvaler over forholdet og fremtiden deres som han hadde kastet vekk. Han snakket til henne som om de var gamle skolekamerater som tilfeldigvis støtte på hverandre.

Hun plasserte kaffen og den våte servietten på bordet igjen og tenkte på hva hun skulle svare. Hvis hun lagde en scene, kom det til å bli tydelig at hun aldri var kommet over ham, og det ville sannsynligvis få Charles til å stikke av. Hun visste ikke hva hun ønsket fra ham, men det var ikke det.

«Å, du vet, holdt meg beskjeftiget. Og du?» Hun klistret på seg et smil og valgte å spille med helt til en av dem brøt sammen. Hun, sannsynligvis.

«Det samme. Jeg tok imot en stilling i Glasgow for å fullføre praksisen i medisin og etablerte en klinikk på Heatherglen. Den ble egentlig opprettet for å hjelpe krigsveteraner, men vi har utvidet den til å tilby de aller beste medisinske fasiliteter for fysisk og psykisk rehabilitering av en større gruppe pasienter.»

«Høres imponerende ut.» Da han arvet farens formue og familieeiendommen, markerte det slutten på forlovelsen deres, så det var vanskelig for Harriet å være så begeistret over prestasjonene hans som hun burde.

«Jeg ville gjøre noe givende for å hedre broren og faren min, men det krever mye tilsyn. Jeg får ikke reist så mye til London som jeg gjerne ville.» Storebroren hans, Nick, hadde tjenestegjort i militæret i Afghanistan. Dessverre ble han drept av en veibombe før Harriet fikk muligheten til å treffe ham. Den familietragedien, fulgt av farens død omtrent et år senere, ble for mye for Charles og bryllupsplanene deres.

«Det samme her. For mange forpliktelser til engang å ta ferie nå for tiden.» Hun hadde ikke vært tilbake i Skottland siden begravelsen til faren hans, da Charles gikk tilbake på løftet om å skape et liv sammen med henne. Den gangen trodde hun at det var sorgen som var årsak til avgjørelsen hans, men da han unngikk å følge henne tilbake til London, innså hun snart at han mente alvor med at han ikke lenger ville gifte seg med henne. Det var vanskelig å få den mannen som hadde knust hjertet hennes til å stemme overens med den som sto ved siden av henne nå og småpratet.

«Så du ble værende her likevel? Jeg håpet du ville det.» Han smilte, så Harriet trodde ikke at han prøvde å gni salt i såret. Hun hadde aldri fått en skikkelig forklaring på hvorfor han avlyste det hele. Gudene skulle vite at hun var desperat etter å få en, men til slutt måtte hun akseptere den enkle sannheten at han ikke ville ha henne lenger. Hun hadde sett det skje mellom foreldrene da hun var ung, hvordan moren plaget seg selv med å prøve å finne ut hva hun hadde gjort galt da faren gikk fra dem. Hun ville ikke gå og bebreide seg selv resten av livet, slik moren hadde gjort helt til sin død.

«Ja. Jeg er ortopedisk kirurg.»

På toppen av mitt fagområde, ønsket hun å legge til, for hun var irritert over at han aldri hadde brydd seg om å sjekke hva hun drev med. Men så hadde da heller ikke hun gjort det når det gjaldt ham, av redsel for at hun skulle begynne å bli besatt av ham eller hva som kunne vært mellom dem. I hans tilfelle virket det som det bare skyldtes mangel på interesse.

«Nevrolog», sa han. «Jeg syntes det var fornuftig å gå den veien, slik at jeg ville være bedre i stand til å behandle veteranene.»

Hvilket team de ville ha vært sammen, men kanskje hun ikke ville ha vært så ambisiøs hvis de hadde giftet seg. Da hun og Charles var sammen, forestilte hun seg at hun kunne få alt sammen – en karriere og en familie. Hun hadde trodd at de var et likeverdig team, som var villige til å dele ansvaret med å oppfostre barn.

Kanskje hun tross alt slapp heldig fra det. Hvis han hadde vist seg å være så upålitelig senere, kunne han ha latt henne oppfostre barna deres alene når han bestemte seg for at han ikke ville ha henne likevel. Slik det var hadde hun lagt både hjertet og sjelen i karrieren fordi det var det eneste hun kunne regne med kom til å være der for alltid.

Det ble en pinlig pause i samtalen, for ingen av dem så ut til å vite hva de skulle si. Og ingen av dem ville være den første som gikk av gårde.

«Kan alle deltakerne vennligst gå tilbake til plassene sine før det neste foredraget?»

Meddelelsen over høyttaleren fylte stillheten for dem og lot dem ta avgjørelsen om de skulle ta farvel midlertidig, eller for alltid.

«Hør her, kan vi ikke gå og ta en skikkelig drink? Hotellbaren burde være stille nå som alle er her inne i enda noen timer og forteller oss ting vi allerede vet.» Charles la hånden mot midjen hennes og bøyde seg mot henne, slik at bare hun hørte det han sa. Hun kunne knapt kjenne fingertuppene hans mot huden, men det var nok til å vekke hver eneste erogene sone i kroppen, helt til hun var sikker på at hun ville følge ham til verdens ende.

«Ja visst», pep hun.

Pokker, hun var i trøbbel.

*

Charles visste ikke hva han håpet å oppnå ved å være alene sammen med Harriet, bortsett fra å ha henne for seg selv for første gang på tolv år. Da han fikk øye på henne på den andre siden av rommet, hadde det ikke vært noen plan, bare et behov for å være nær henne. Mye lik den første gangen de møttes på det medisinske fakultetet og øyeblikkelig ble uatskillelige som hverandres første kjærlighet. I etterpåklokskapens lys ville det aldri ha fungert i en verden hvor tradisjon og plikt overfor familienavnet var alt. Han ville bare være sammen med Harriet, og hadde ikke ofret Heatherglen en eneste tanke den gangen.

Nå betraktet han seg som heldig fordi hun hadde gått med på å ta en drink sammen med ham i stedet for å slynge en kopp glovarm kaffe i ansiktet hans.

«Det er en plass i hjørnet. Jeg skal hente drinkene. Hvitvin?» Han førte henne inn i baren, hvor et par andre hotellgjester hadde søkt tilflukt.

«Ja takk.» Selv det at han husket hva hun foretrakk å drikke brakte tilbake minner om stunder sammen som det var vanskelig å ignorere. De tidlige studentdagene hvor de var toskete og festet for hardt. Senere ble det en flaske vin til et romantisk måltid som de ofte ikke hadde brydd seg om å gjøre seg ferdig med …

«Charles, hva er det du gjør?» mumlet han for seg selv, og kastet et stjålent blikk på Harriet idet hun satte seg i hjørnet.

De dagene da han bare tenkte på seg selv, var liksom langt bak ham. Han fattet ingen avgjørelser nå uten å tenke igjennom hvordan det kunne påvirke dem rundt ham. Det var en tøff lekse å lære da de tidligere handlingene hans kostet ham livet til broren og faren. Han hadde ofret forholdet med Harriet til beste for henne – hans første uselviske handling da han arvet Heatherglen. Men han kunne ikke fortelle henne at det var fordi han ville at hun skulle bli værende i London og satse på karrieren sin i stedet for å bli dratt inn i rotet hans.

Men når han så henne nå og innså alt han hadde mistet, lå savnet som en tung bør på skuldrene, sammen med den trefoldige skyldfølelsen.

Da han gikk bort til henne i kveld og fikk henne til å bli med og ta en drink, gjorde han det bare for sin egen skyld, uten å tenke på følelsene hennes. Men så langt hadde hun likevel ikke vist ham annet enn vennlighet til gjengjeld. Det var fullt mulig at han hadde overdrevet tanken på det de hadde hatt sammen, og at hun hadde glemt ham i samme sekund som hun gikk på det toget uten ham.

«Du ser bra ut, forresten. Har jeg sagt det allerede?» Han hadde i hvert fall tenkt på det da han gikk tilbake til henne.

Harriet hadde alltid vært pen med den slanke kroppen og det lange, mørkeblonde håret, men nå var hun en svært vakker kvinne. Den smaragdgrønne kjolen hun hadde på seg, var ikke spesielt bemerkelsesverdig, men den fremhevet hver sexy kurve.

«Det har du ikke, men takk.» Hun nippet til vinen, og etterlot et merke av rubinrød lipgloss på kanten av glasset, og … Han måtte virkelig holde seg på matten. Hun var eksforloveden hans, ikke en anonym one-night-stand.

«Så er du gift? Noen barn?» Han tok en slurk øl og stilte spørsmålet så hverdagslig han kunne. Hvorfor skulle det bety noe for ham hva sivilstatusen hennes var?

«Nei. Jeg avgjorde at karrieren var det eneste langsiktige forholdet jeg trengte i livet mitt. Jeg er for opptatt til å falle for alt det der igjen.»

Au da.

De brune øynene til Harriet glitret utfordrende. Charles ville ikke ta igjen og ødelegge det øyeblikket de hadde nå, men hun fortjente en forklaring.

«Hva med deg?» spurte hun.

«Jeg er for opptatt på klinikken, for å være ærlig. Og mamma er ikke den beste reklamen for ekteskap. Jeg er ikke sikker på hvilken ektemann i rekken hun er på nå etter pappa. Nummer tre, tror jeg. Hun tilbringer dagene i superyachten hans, så vi ser ikke så mye til henne. Jeg tror Heatherglen rommer altfor mange triste minner for henne.»

«Jeg kjenner følelsen.» Harriet tok en ny slurk av vinen.

«Harriet, når det gjelder alt det der …» Det måtte finnes en måte å si ’Det skyldtes ikke deg, det var meg’, uten å høres fullstendig falsk ut.

Hun reddet ham fra bryet da hun rakte ut hånden for å roe hans, som for øyeblikket var i ferd med å rive opp ølbrikken. «Dette er et altfor seriøst samtaleemne i kveld, Charles.»

Plutselig gikk det rundt for ham da han kjente hvordan kroppen reagerte på berøringen hennes etter denne lange tiden.

«Jeg driver ikke med noe seriøst lenger.» Hun så ham inn i øynene.

«Ikke det? Hva gjør du da?» Han bøyde seg nærmere.

«Jeg har det gøy, Charles. Du husker vel hvordan? Hvis du gjør det, så er jeg på rom 429.» Med de ordene reiste hun seg og gikk. Charles satt igjen med åpen munn og hamrende hjerte, mens han kjempet med samvittigheten, som sa at det var en veldig dårlig idé å følge etter henne.

*

Bena til Harriet skalv da hun gikk mot heisen. Hun hadde aldri vært så frekk i hele sitt liv, og kunne ikke engang skylde på alkoholen da hun bare hadde tatt to små slurker. Fra det øyeblikket hun så Charles, hadde hun villet ha det de hadde før i tiden. Hun ville ha ham. Det hun ikke ville, var å rote i asken fra fortiden og bli minnet på hvordan han avviste henne. Det var viktig å vite at han fortsatt var tiltrukket av henne. Som om det på et eller annet vis ville fjerne det tidligere såret han hadde gitt selvrespekten hennes.

Én natt sammen med eksforloveden, på hennes vilkår, kunne kanskje gi henne avslutningen på det forholdet som hadde ødelagt muligheten for noe nytt.

Hun trykket på heisknappen igjen og igjen, i håp om at det ville føre til at den kom raskere. Så kunne den svelge henne og transportere henne ut av syne så fort som mulig.

«Vent, Harriet!» ropte Charles etter henne idet hun gikk inn i heisen. Det var fristende å la dørene bli stengt rett i ansiktet hans og være ferdig med ham en gang for alle, men han stakk foten innenfor og tok fra henne den muligheten.

«Er du sikker på at du vil gjøre dette?» Han rynket pannen, og hun kunne se at han faktisk vurderte tilbudet hennes.

Den vissheten ga henne motet tilbake. «Det er ingen stor sak, Charles. Vi er begge enslige, hardtarbeidende yrkesutøvere som vil lette litt på trykket i et hotellrom.»

Nå som hun visste at hun hadde interessen hans, gikk hun så nær at de sto helt inntil hverandre.

«Vi vet begge at det ville være mer enn det.» Det var en antydning til motstand i ordene hans, selv om øynene og kroppen sa noe annet.

De hadde vært nok sammen til at hun visste når han var seksuelt opphisset, og omvendt.

«Det trenger ikke å bli det.»

«Jeg vet at jeg såret deg, Harriet. At vi ligger sammen nå kommer ikke til å forandre det. Det kommer ikke til å forandre noe som helst. Jeg kommer uansett til å reise hjem til Heatherglen, mens livet ditt er her.» Han påpekte det åpenbare for henne – at de ikke kom til å bli sammen igjen uansett hva som skjedde i natt. Det var ingen direkte avvisning, for han strakte ut hånden og kjærtegnet kinnet hennes med tommelen. Han lot henne få vite at dette var hennes avgjørelse. Det var i orden for henne, for hun visste at hun hadde kontrollen over hva som kom til å skje videre.

«Jeg er ikke ute etter å gjenopplive en romanse. Fortiden er over, men det er tydelig at kjemien fortsatt er der mellom oss.» Hun strøk en finger nedover skjortebrystet hans, og nøt begjæret som mørkla øynene hans så de ble nesten svarte. Dette var det hun ville ha – bekreftelse på at hun fortsatt påvirket ham like mye som han påvirket henne. Og enda viktigere var det at hun trengte dette for å få en avslutning.

Hun hadde brukt Charles som påskudd til ikke å la noen andre komme nær, men i det siste hadde hun begynt å lure på om hun savnet noe i livet sitt. Hvis hun noensinne skulle overveie tanken på et seriøst forhold, eller til og med en familie, så måtte hun begrave minnet om Charles først. Én gang til sammen, og en sjanse til å ta ordentlig farvel burde endelig lukke det kapittelet i livet hennes.

«Etter hva jeg husker, så var det aldri noe problem for oss, men vi har en lang, komplisert historie. Er det egentlig noen god idé å gå tilbake dit?»

«Dette er ikke det rette tidspunktet å bli ridderlig, Charles.» Harriet lot fingeren gli nedover helt til hun kom til beltespennen. Så begynte hun å åpne den.

Charles stønnet. «Jeg vil bare ikke at vi skal gjøre noe som ender med at du blir såret igjen. Jeg kan ikke gi deg noe mer nå enn jeg kunne den gangen.»

«Alt jeg ber om, er i natt. Jeg har ikke tenkt å trygle.» Hun åpnet knappen på buksen og så stoppet hun. Hvis han ville ha mer, ble han nødt til å si det.

«Én natt?»

«Vi fikk aldri sagt farvel. La oss tenke på det som en avslutning for oss begge.»

«Avtale.» Han la armen rundt midjen hennes, trakk henne tett inntil seg og dekket leppene hennes med sine.

Lidenskapen deres flammet opp igjen i løpet av et øyeblikk. Kysset var så inntrengende og krevende at det tok pusten fra henne. Hun husket ikke at Charles var fullt så … myndig. Kanskje det var vissheten om at de var så vågale som økte lidenskapen. Dette var definitivt den siste gangen de kom til å være sammen, og det ville bli et søtere minne å holde fast ved enn det forrige, håpet hun.

Harriet følte seg frem langs veggen og fant knappen til fjerde etasje. Charles tok en pause i den amorøse gjenforeningen og trykket på knappen til andre etasje i stedet.

«Rommet mitt er nærmere», hvisket han mot halsen hennes, og hun kjente virkningen av den varme pusten mot huden helt ned til tærne.

Fordelen ved å være den tidligere kjæresten hennes var at han husket nøyaktig hva han skulle gjøre for å få henne til å bli mo i knærne. Han kjente alle de følsomme punktene hennes, og hun skalv av forventning ved tanken på at han skulle bruke den fordelen.

Heisdøren åpnet seg, og de fomlet snart bortover korridoren mens de fortsatt holdt lidenskapelig rundt hverandre. Charles smilte mot leppene hennes mens han prøvde å låse opp døren bak henne. De var fnisende, unge kjærester igjen, drevet av hormoner og begjær, og Harriet ignorerte den voksne hjernen sin da den fortalte henne noe annet.

«Har du noe beskyttelse?» spurte hun da de ramlet gjennom døren. Hun ville ikke avbryte et kritisk øyeblikk for å finne kondomer, i tilfelle det ga en av dem tid til å tenke over hva de gjorde og ombestemme seg.

«Et eller annet sted.»

Han rygget henne bort til den store sengen mens han strødde kyss langs halsen og kragebenet helt til hun falt oppå madrassen. Med den ene hånden tok han opp lommeboken og fant frem en foliepakke. Harriet var glad for at han ikke hadde en skuff full av kondomer ved sengen som lager til en helg med løssluppen sex med ansiktløse kvinner.

Hun hjalp ham av med jakken og begynte å kneppe opp skjorten. Da hun fant håret på brystet, minnet det henne på hvor velkjent kroppen hans var for henne, men hun ønsket å bli intimt kjent med den igjen. Hun senket hendene mot buksesmekken og begynte å ta av ham buksen.

«Harriet? Jeg vil få dette til å vare», gispet han da hun dro av ham klærne.

«Jeg vil ha deg. Nå», forlangte hun. Dette måtte skje på hennes vilkår, slik at hun beholdt kontrollen.

Charles protesterte ikke. I stedet stakk han hånden under kjolen hennes og dro vekk trusen. Med klærne halvveis på og halvveis av, og kjolen til Harriet dratt opp rundt livet, ventet hun åndeløst på at han skulle dra på seg kondomet. Det var noe dristig og utrolig sexy ved spontaniteten. Hun risikerte alt hun hadde ved å ligge med ham en gang til, når han en gang hadde hatt makten til å velte hele verden rundt henne.

«Jeg antar at vi har hele natten til å bli kjent med hverandre igjen.» Charles smilte til henne i mørket, og Harriet spente seg i en bue for å møte ham. Hun ville at kroppene deres skulle stå for all snakkingen i natt. På den måten kunne det ikke bli noen forvirring når det gjaldt hva hun ventet fra ham. Dette handlet bare om sex.

De klynget seg til hverandre, og svetten piplet frem på huden mens de stormet mot det øyeblikket av lykksalighet som de visste de kunne finne sammen. Harriet var allerede på vei til å nå den toppen, som om hun hadde ventet i tolv lange år på å gjøre dette sammen med ham igjen. De årene de hadde vært atskilt, hadde på ingen måte svekket appetitten deres for hverandre, ikke for hennes del i hvert fall. Ingen annen mann hadde kommet i nærheten av å tilfredsstille henne på den måten Charles hadde gjort. Kanskje fordi hun aldri tillot seg å bli så følelsesmessig tilknyttet en mann, siden hun ikke orket den smerten som fulgte med. Eller kanskje fordi han rett og slett var den beste elskeren hun hadde hatt.

Han visste nøyaktig hvor han skulle berøre henne for å drive henne til vanvidd, og nøyaktig hvor hun ville at han skulle være. Charles så også ut til å ta igjen det tapte der han satte i gang den svimlende rytmen av støt inn i henne. Hun hadde aldri sett ham slik ute av kontroll.

Da orgasmen hennes kom, traff den hardt og raskt, og da ropene til Charles ga gjenlyd i hennes egne, visste hun at hun ikke ville at denne natten skulle ta slutt.