Annie Claydon

Hans hemmelighet

Oversatt av Jan Ingar Vik

Siden Annie Claydon var preget av dårlig retningssans og en forkjærlighet for å lese, gikk mye av barndommen hennes med til å fortape seg i bøker. En eksamen i engelsk litteratur, fulgt av en karriere innen databehandling, førte henne ikke direkte til den perfekte jobben – å skrive romaner – men hun angrer ikke på omveien. Hun bor i London – en by som det kan være riktig morsomt å gå seg bort i.

1

Den første dagen i februar

Den første fredagskvelden i februar hadde de siste tolv årene alltid vært merket som ’opptatt’ i kalenderen til Marie. Da hun så seg rundt, på bordet som var stappfullt av mat og vin, og der tolv mennesker satt og snakket i munnen på hverandre, kunne hun bare håpe på at nøyaktig det samme kom til å skje de neste tolv årene også.

Under det siste året på det medisinske fakultetet hadde én klasse vært helt spesiell. En sammensveiset gruppe som delte opp- og nedturer underveis i studiene. Etter avsluttende eksamen hadde de fortsatt hver til sitt, men én kveld i året tilhørte fortsatt gjengen.

Sunita sendte telefonen sin rundt slik at alle kunne se bildene av babyen hennes. Will hadde nettopp kommet tilbake fra Amerika, og Rae hadde historier å fortelle fra Afrika. Nate hadde problemer med forholdet sitt, og snakket ivrig med David, som nikket tankefullt. Så snart hun fikk sjansen, skulle Marie bytte plass med David og tilby sin støtte.

Og Alex …

Marie likte ikke å innrømme det, men det var ham hun så mest frem til å møte. Alex hadde vært den mest populære i klassen. Han klarte å kombinere en bekymringsløs kjærlighet til livet og en ertende humoristisk sans med akademisk briljans. Han og Marie hadde knyttet et veldig nært vennskap, og når sant skulle sies så var vennskap veien å gå hvis du var ute etter et langvarig forhold til Alex. Han var sjelden uten en kjæreste, men forholdene varte aldri særlig lenge.

I kveld så det ut til at han hadde noe i tankene. Han bladde gjennom fotografiene til Sunita, smilte og sa alle de riktige tingene, men da han hadde sendt telefonen videre, begynte han igjen å pirke i maten og stirre fraværende ut i luften.

Marie bøyde seg mot ham, og kjente hvor myk kasjmirgenseren hans var da hun strøk fingrene mot armen hans for å få oppmerksomhet. «Hva er det som foregår, Alex?»

«Jeg … jeg cruiser i øyeblikket. Med den ene hånden på rattet og vinden i håret.» Han trakk på skuldrene og smilte plutselig. De grå øynene med de lange vippene var fortsatt som før, og det samme var den mørke manken av hår. Det var kortere nå, men fortsatt like tykt.

Minnet var like friskt som om det skulle vært i går. Alex stanset utenfor studenthybelen hennes med kalesjen på bilen nede, og sa at han bare ville føle den varme vinden i ansiktet før han spurte om Marie ville holde ham med selskap. Det var en hel verden unna de bekymringene som så ut til å skjule seg bak smilet hans nå.

«Driver du fortsatt og flytter fjell?» spurte han.

Marie lo. «Jeg spar fortsatt, hvis det er det du mener.»

«Å flytte fjell, et spatak om gangen, det er din spesialitet.»

Han fikk det til å høres ut som noe bra. Noe som var fint og virtuost, og ikke bare en kjensgjerning man ikke kom utenom i livet. I livet hennes i hvert fall.

Alex hadde aldri behøvd å bekymre seg for penger, og hadde mottatt et sjenerøst bidrag fra familien sin. Marie hadde begynt på det medisinske fakultetet i visshet om at familien hennes trengte hjelp fra henne i stedet for omvendt. Hun levde fra hånd til munn og tok hver dag som den kom. Stort sett hadde hun nok penger til mat og til å betale husleien med, men noen ganger hadde det vært et slit. Likevel hadde hun klart seg, ett spatak om gangen.

På den andre siden av restauranten kom en servitør bærende på en kake med mange små levende lys. Han plasserte den på et bord der det satt seks unge kvinner, og begynte å synge bursdagssangen. Sangen ble fulgt opp av alle gjestene i rommet.

Alex så på opptrinnet mens han sang stille med, og Marie undret på om han hadde noen ønsker denne kvelden.

Bursdagsjenta reiste seg og bøyde seg over kaken. Og plutselig var Alex på bena. Han snodde seg frem mellom servitørene og løp mot jenta. Det var ikke før Marie reiste seg at hun så hva som var på ferde. Jenta viftet med armen, noe som bare blåste mer liv i flammene som slikket oppover ermet hennes.

Slutt, legg deg ned og rull deg rundt. Hun hadde ikke gjort det første, og det så ikke ut til at hun kom til å gjøre det andre eller tredje heller. Alex kom frem til henne idet hun begynte å få panikk. Han grep henne i armen og tok en mugge med vann fra bordet.

Plutselig ble det dødsens stille i restauranten. Gråten til jenta var den eneste lyden som hørtes. Alex la armen bestemt rundt henne og kastet et blikk mot Marie for å sjekke om hun holdt seg sammen med de andre unge kvinnene ved bordet. Så skyndte han seg mot dametoalettet med den skadde venninnen deres.

«Hvor skal de? Vi vil være med henne …»

En av kvinnene reiste seg, men Marie ga tegn til henne om å sette seg igjen. Hun visste at Alex hadde dette under kontroll.

«Det går bra, vi er leger. Brannsåret må kjøles ned straks, det er det kollegaen min har gått for å gjøre. Det er best at vi blir her.»

Alex kom til å se etter tegn til sjokk, og det hjalp ikke å bli omgitt av folk.

«Men … kommer det til å gå bra med henne? Hun sto i fyr …», sa en av de andre venninnene.

Det kunne vært mye verre. Det så ut som blusen hennes var av bomull, ikke kunststoff, og flammene hadde spredt seg relativt langsomt. Hvis ikke Alex hadde reagert så raskt ville dyrebare minutter gått tapt.

«Brannen ble slukket veldig fort. Jeg skal gå og se hvordan det står til med henne.»

Marie snudde seg mot sitt eget bord, hvor alle fulgte med men fortsatt ble sittende på plassen sin. De stolte på at Marie eller Alex ville tilkalle dem hvis de trengtes. Hun vinket til Sunita, som reiste seg fra stolen og gikk i sikksakk mellom bordene mot dem. Marie ba henne være hos venninnegruppen.

En servitør sto utenfor toalettet og slapp henne inn gjennom døren. Alex hadde plassert den unge kvinnen ved en håndvask og støttet forsiktig armen hennes under en strøm av lunkent vann. Han smilte, og stemmen var vennlig og avslappet mens han snakket lavt til henne.

«Hvor mange lys var det på kaken, Laura?»

«Atten. Det er attenårsdagen min i morgen. Jeg skal ha fest.» Munnvikene hennes bøyde seg nedover.

«Du kommer til å bli helt bra. Det er en førstegradsforbrenning, som er den minst alvorlige. Det vil nok gjøre vondt en liten stund, men det blir ingen arr. Du kommer til å få en strålende bursdag.» Han kikket opp på Marie. «Dette er venninnen min, Marie. Hun er også lege, så hun kan ikke la være å stikke nesen inn og forsikre seg om at jeg gjør alt riktig.»

Alex sendte henne et muntert smil som minnet Marie om da de var unge leger sammen på akuttmottaket. Laura snudde seg mot henne.

«Han gjør det ganske bra.»

«Glad for å høre det. Hva med deg?»

«Det går fint. Hvor er alle sammen? Spiser de opp kaken min?»

«De sendte meg for å finne ut hvordan du hadde det. De spiser nok ikke kaken.»

Alex hadde gjort en storartet jobb med å holde Laura rolig hvis den største bekymringen hennes var kake.

«Det var en lettelse å høre», innskjøt Alex. «Laura lovte meg et stykke av den. Men ikke før om ti minutter. Vi må fortsette å kjøle ned brannsåret. Og så tenker jeg at vi sender deg hjem med en liste instruksjoner.»

«Å, du har tenkt å skrive en liste med instruksjoner?» Marie flirte konspiratorisk til Laura. «Pass deg for dem.»

Alex klukklo. «Det første på listen er å ha en lykkelig fødselsdag …»

Ting kunne ha vært veldig annerledes. Lauras attenårsdag kunne ha blitt tilbrakt på en brannskadeavdeling, med påfølgende hudtransplantasjoner og mye smerte. Men hun kom til å dra hjem sammen med venninnene sine med et par mirakuløst små brannsår, takket være skvetten med vann fra vannmuggen som Alex hadde helt på armen hennes for å slukke flammene. Den fremtiden hun måtte ønske seg ventet fortsatt på henne.

Alex brukte enda en halvtime på å forsikre seg om at hun var ok, og ga henne råd om hvordan hun skulle ta seg av brannsårene. Sanita hadde overtalt venninnene til Laura til å komme bort og sitte sammen med henne, og kaken ble delt i porsjoner og pakket inn. Den lave summingen av samtaler i restauranten, tydet på at hendelsen stort sett var glemt allerede.

Til slutt gikk Alex ut for å følge Laura og venninnene til en drosje, og da den hadde kjørt, så Marie ham lene seg tilbake mot rekkverket som skilte fortauet fra restauranten. Han stirret opp på den lille delen av himmelen som var synlig mellom toppen av bygningene. Det virket som den trygge, avslappede holdningen bare hadde vært for Lauras skyld.

Uansett hva det siste året på det medisinske fakultetet hadde gitt dem av påkjenninger, hadde Alex alltid reist seg igjen, men nå virket han grublende, nesten nedbrutt. Det var definitivt noe i veien.

Kanskje hun kunne hjelpe til. Kanskje han hadde blitt værende utenfor i håp om at hun skulle komme ut til ham. Det ville ikke bli første gang de betrodde seg til hverandre, og Marie hadde alltid villet la ham føle at han kunne snakke med henne om hva som helst.

Hun tok jakken fra stolryggen hans og gikk fra bordet.

*

Alex hadde sett frem til å møte Marie igjen. Han hadde lurt på om han skulle betro seg til henne, og nå som han hadde sendt Laura trygt av gårde kom lengselen etter å gjøre det tilbake. Men han visste at det ikke kom til å skje. Vanligvis forsto Marie alt, men hun ville ikke være i stand til å skjønne hvor vanskelige de siste månedene hadde vært. Hun hadde alltid kjempet for det hun hadde, og det føltes på en måte galt å betro seg om smerten og bekymringen over å ha mye mer enn nok av alt.

«Fryser du ikke?»

Det kom ikke som noen stor overraskelse da han hørte stemmen hennes. Kanskje det var det han gjorde her ute – sto og skalv under gatelyset og ventet på at Marie skulle komme ut til ham.

«Egentlig ikke.» Han tok imot jakken sin og la den rundt skuldrene hennes.

«Det der var litt som i gamle dager.»

Hun vendte blikket mot ham, og plutselig føltes det veldig slik.

«Ja. Jeg er glad for at det gikk bra med Laura.»

«Hun har deg å takke for det. Så når vi først står her ute, og jakken din er god og varm …» Marie ga ham et litt ertende smil. « … så kan du fortelle meg hva som er i veien.»

Det var fristende. Alex hadde aldri klart å motstå blikket hennes. Øynene var nesten fiolette i solskinn og dypblå i skyggen. Det blanke, mørke håret var kort i nakken og bustete på toppen, og Alex tenkte alltid på skøyerstreker og magi når han så på henne.

«Jeg er ok … bare litt trett. Du husker hva ’trett’ er?» Han smilte til henne.

Hun fniste. «Husker du den gangen du kom innom meg og jeg hadde vært oppe hele natten og jobbet med sammendrag av forskningsartikler?»

«Jeg har aldri før sett noen sovne mens de drikker kaffe. Særlig siden jeg lagde den så sterk …»

Marie hadde fått en jobb hvor hun skrev såkalte abstrakter for vitenskapelige tidsskrifter, noe som var mer lukrativt enn å arbeide som serveringsdame, i tillegg til at det passet bedre til den travle studieplanen. Det å jobbe og studere samtidig var et slit for henne, men Marie hadde tidlig lært seg å ikke ta imot hjelp fra noen.

Plutselig var han tilbake i den tiden hvor han for første gang følte seg fullstendig fri. De to shabby rommene til Marie, helt på toppen av leiegården, var alltid gullende rene, og malt i grelle farger.

«Det pussige ved det …» Marie ga ham et megetsigende blikk. « …var at du hadde forsvunnet da jeg våknet. Men da jeg satte meg for å gjennomgå abstraktene, oppdaget jeg at alle var perfekte. Ikke en eneste feilstavelse eller grammatisk feil i noen av dem.»

Alex hadde regnet med at han klarte å lure henne. Han hadde prøvd å få Marie til å reise seg, men hun sank inntil ham i søvne, så han måtte praktisk talt bære henne inn på soverommet, der han tok av henne strikkejakken og skoene og dekket henne med et fargerikt quilt-teppe. Han hadde noen ganger forestilt seg at de lå nakne sammen under det teppet. Men Marie var en altfor god venn og et altfor godt menneske, til at han kunne tenke seg en kortvarig affære med henne.

Alex hadde kikket på dokumentet som var åpnet på laptopen hennes, og tenkte å lukke den. Men så oppdaget han en feil i teksten, satte seg ned og gjennomgikk alt sammen og rettet på alle feilene som skyldtes utmattelsen hennes.

«Du jobber nok best når du skriver på autopilot.» Han prøvde å holde masken.

«Jeg gjør visst det. Og jeg staver tydeligvis ord på en annen måte enn jeg pleier, selv om det var korrekt ifølge ordboken.»

«Sier du det? Det må da finnes en studie om det et eller annet sted. Hvordan utmattelse endrer stavemåtene dine.» Alex trakk skyldbetynget på skuldrene.

«Jeg kan tenke meg at noen av de stavemåtene blir sett på som anakronismer nå for tiden.»

«Du må gjerne gjøre narr av meg. Bare fordi jeg gikk på en skole som roste seg av å ha vært uforandret de siste århundrene …» Alex hadde hatet den skolen. Den var bare ubetydelig mindre snobbete og kvelende enn hjemmet hans.

«Jeg gjør ikke narr av deg. Jeg syntes det var veldig søtt gjort.» Hun tok et skritt mot ham. «Sammen med alle de kostbare lærebøkene du pleide å låne meg. Og at du hentet meg så jeg slapp å ta bussen.»

«Hvorfor ta opp det der plutselig? For å la meg få vite at jeg ikke er så taktfull som jeg trodde?» Alex lurte på om han kom til å få en skjennepreken om at hun kunne ha klart seg helt fint på egen hånd.

Marie ristet på hodet. «Du var veldig taktfull. Jeg la knapt merke til hva du gjorde mesteparten av tiden. Du var vennen min og du hjalp meg. Det er noe som gjelder begge veier.»

Han visste det. Men han kunne ikke snakke med Marie om dette. «Jeg har det virkelig bra. Og jeg setter pris på omtanken din.»

«Så lenge du vet at jeg alltid er der for deg.»

Hun la hånden på armen hans, og Alex rykket litt til. Alle sansene hans ropte på hjelp, og likevel kunne han ikke få seg til å spørre. Var det slik hun også følte seg, til tross for all selvstendigheten sin?

«Jeg vet det. Takk.»

Han hadde ment å gi henne en enkel, vennlig klem, slik han hadde gjort så mange ganger før. Men da han kjente kroppen hennes inntil sin, klarte han ikke å slippe henne. Marie så ut til å være det eneste i livet hans som ikke var fordervet akkurat nå.

Han bøyde seg for å kysse henne på kinnet. Men hun snudde på hodet og leppene hans strøk mot hennes. Før han rakk å rive seg løs, møttes blikkene deres. Øynene hennes var midnattsblå i mørket.

Hva om …?

Hva om …?

Hva om han kunne glemme foreldrenes ulykkelige ekteskap og opprettholde et forhold i mer enn noen måneder? Hva om han kunne bli sammen med det mennesket han brydde seg aller mest om, selv om han visste at han kunne knuse både hennes hjerte og sitt eget?

Det var alvorlige spørsmål som måtte stilles og besvares før han gikk til det skrittet å kysse henne. Men så kjente han leppene hennes berøre sine, og han var fortapt. Eller kanskje det var akkurat slik kjentes å finne seg selv. Alex var ikke sikker.

Hun var myk og søt, og da han kysset henne igjen, besvarte hun kysset. Kanskje det varte et øyeblikk, kanskje en time.

Til slutt trakk hun seg tilbake med et lite sukk. Blikket var slått ned, og øynene dekket av de lange øyevippene.

Han hadde alltid antatt at det å kysse Marie var noe han ikke kunne gjøre. Noe som han ikke kunne vende tilbake fra. Og i et øyeblikks klarhet innså han at kysset bare hadde gjort at han ble mer bestemt på at han ikke kunne gjøre det. Marie var ikke bare enda et pent ansikt som han kunne forlate uten å se seg tilbake. Hun var vennen hans, og han ville ha henne livet ut, ikke bare i noen måneder.

«Vil du gå inn igjen?» Hvis det betydde å beholde henne, så måtte han gi slipp.

Hun ville fortsatt ikke se på ham. «Ja …»

Han kjente at hun beveget seg i armene hans, og slapp henne. Marie kikket opp på ham et øyeblikk, og han glemte nesten at dette hadde vært en veldig dårlig idé og at det kunne ødelegge noe som hadde vært fint i mange år. Så var hun plutselig borte. Hun gikk inn i restauranten for å sette seg ved bordet igjen.

Alex ventet. Han visste at de alltid skiftet plass mellom rettene, slik at alle fikk snakke med alle. Da han kom inn igjen, var det en ledig stol på den andre siden av bordet rett overfor Marie. Han satte seg uten å se på henne, og ble øyeblikkelig innblandet i den hissige diskusjonen om fotball som foregikk mellom Emily og Will.

Hun møtte ikke blikket hans før restauranten stengte og en servitør demonstrativt hentet jakkene deres. Så sto han plutselig ved siden av henne. Han hjalp henne automatisk på med jakken, og Marie smilte opp mot ham.

«Ser deg neste år. Ha det bra, Alex.»

«Ja. Neste år …»

Han hadde knapt sagt ordene før hun var borte. Marie hadde gjort det helt klart. De var venner, og ingenting kom til å ødelegge det. Ikke ild, ikke flom, og ikke engang et fantastisk kyss. Neste år kom det til å være glemt, og han og Marie ville fortsette på samme måten som de alltid hadde gjort.

2

Den første fredagen i mai

Det var bare fire holdeplasser på T-banen fra det sentrale London-sykehuset hvor Marie arbeidet, men praktfull arkitektur og trendy barer var erstattet av høyblokker, småbutikker og familier med alle tenkelige problemer.

Marie hadde førstehåndskunnskap om noen av problemene. Hun hadde vokst opp et kvarters gange fra den adressen som Alex hadde gitt henne. Faren hennes dro sin vei da hun var ti år, og moren trakk seg tilbake til sin egen verden. Fire ulykkelige måneder i fosterhjem hadde skilt Marie fra de tre yngre brødrene, og da familien ble samlet igjen, hadde hun bestemt seg for at slik skulle det fortsette.

Det hadde kostet henne barndommen. Hun passet på brødrene mens moren arbeidet lange dager for å holde dem flytende økonomisk. Hun hadde handlet og lærte seg å lage mat, og i helgene hjalp hun til ved å ta med brødrene til parken, hvor hun gjorde lekser mens de lekte.

Det var vanskelig. Og ensomt. Etter at hun flyttet hjemmefra hadde hun hatt noen forhold, men det å vite nøyaktig hva det betydde å bli forlatt, hadde gjort henne forsiktig. Hun hadde aldri funnet den slags kjærlighet som traff som et lynnedslag og feide all tvil og frykt til side, og det fortsatte behovet for å ta seg av familien ga henne ikke så mye tid til savn.

Da hun kom frem til den viktorianske bygningen, så den like illevarslende ut som hun husket den. Mursteinen var møkkete, og tre etasjer raget over henne som en mørk skygge i kveldssolen. Den høye støpejernsporten knirket da Marie åpnet den, og hun fikk malingsflak på hendene.

«Best at dette ikke er en spøk …»

Det var det ikke. Skøyerstrekene til Alex var vanligvis mer fantasifulle enn dette. Og da han ringte henne, hørtes det alvorlig ut. Han hadde kommet med en kryptisk referanse til kysset deres ved å si at han ville hun skulle komme og gjøre en profesjonell tjeneste som en venn, noe som fortalte Marie at han hadde gjort akkurat slik hun hadde håpet og lagt det bak seg. Det var både en lettelse og en skuffelse.

Hun skjøv fra seg tanken og gikk over den sprukne asfalten foran bygningen. En plakat med ordene ’Living Well Clinic’ var tapet fast på hovedinngangen, og navnet fikk Marie til å skjære en grimase. Hun trykket på ringeknappen og lurte på om den kom til å fungere.

Den knirkende døren åpnet seg nesten øyeblikkelig.

«Hei. Tusen takk for at du kom.» Alex så uvanlig anspent ut.

«Bare hyggelig. Hva gjelder alt dette, Alex?»

«Kom og se.» Han trakk seg tilbake fra døråpningen og Marie gikk inn. Hun prøvde å ikke hoppe høyt da døren smalt igjen bak dem.

«Jøss! Dette er litt annerledes enn jeg husker det.»

I den andre enden av den lille vestibylen var det en buegang, som var blitt sandblåst slik at den originale mursteinen igjen hadde kommet til sin rett. Fargen og teksturen sto i sterk kontrast til de to glassdørene som nå fylte buen. Da Marie gikk mot dem, åpnet de seg bakover og lot henne gå inn i en stor, lys resepsjon der det en gang hadde vært mørke, sjaskete garderober.

Det meste var foreløpig uferdig. Kabler hang fra taket, og veggene var åpenbart nylig blitt gipset. Mørke flekker viste at de fortsatt var i ferd med å tørke. Et av de buede vinduene var blitt erstattet, og de mange lagene med maling var pusset vekk på de andre.

«Kjenner du dette stedet?» spurte Alex.

«Ja, jeg gikk på skolen her.»

«Gjorde du? Jeg skulle ønske at jeg hadde visst det. Da ville jeg sett etter om navnet ditt var skåret inn i en av pultene.

«Du ville ikke ha funnet det uansett.»

«For opptatt med det faglige?»

«Noe slikt.»

Å etterlate navnet sitt på et sted som dette kunne ha vært tegn på at hun ville se tilbake på skoletiden med lengsel, når den ikke var noe annet enn et middel til å nå det store målet.

«Hva er det som foregår, Alex? Arbeider du her nå, eller er dette noe du driver med på fritiden?»

«Jeg har ingen fritid lenger. Jeg er her på heltid. Jeg sluttet med praksisen.»

Alex hadde alltid sagt at han ville drive med noe slikt som dette, og nå hadde han faktisk gjort alvor av det. Det logiske skrittet fra jobben som allmennpraktiserende lege i en London-forstad, ville ha vært å starte en privatpraksis, og Alex’ gode kontakter og rykte kunne gjort den overgangen enkel. Men han hadde avstått fra alt dette for å arbeide her, i en del av samfunnet hvor ekspertisen hans var aller mest etterlengtet.

«Så du kommer til å ta imot pasienter her?»

«Så snart vi ikke er nødt til å sette på dem hjelmer.» Han bøyde seg for å ta opp to beskyttelseshjelmer, og rakte henne den ene. «Kom og se hva som foregår.»

Mens han viste henne rundt ble omfanget av prosjektet tydelig. Noen av klasserommene var delt i to for å bli til behandlingsrom, med stor takhøyde og nok av lys fra de buede vinduene. Et toppmoderne treningsrom, som kom til å bli bemannet med fysioterapeuter og personlige trenere, var planlagt i første etasje, og den gamle skolesalen var i ferd med å bli omdannet til kafé og fellesområde. Ovenpå var det satt av plass til ernæringsfysiologer og andre helserådgivere, sammen med et område for terapi og rom til selvhjelpgrupper av alle slag.

«Vi har utstyr for bentetthetsmålinger her inne …» Han åpnet døren til et av de gamle laboratoriene, som nå var redusert til et skall. « …sammen med annet diagnoseutstyr. Det er en parkeringsplass for det mobile mammografiapparatet på siden av bygningen, og når alt er ferdig, vil vi kunne påta oss generelle helseundersøkelser også.»

«Det er fantastisk, Alex. Alt under ett tak.»

Prosjektet var ambisiøst og oppfinnsomt, og kom til å bli en enorm fordel for lokalsamfunnet.

«Det er tanken. Og selv om det først og fremst er ment for komplekse medisinske behov, vil det også være nyttig for folk som bare ønsker en sunnere livsstil.»

«Hva kommer til å skje med gårdsplassene?»

Alex trakk på skuldrene. «Ingen planer for dem riktig ennå. Men noe beplantning kunne vært fint.»

«Og hva med den gamle gymsalen?» Annekset på baksiden av skolen var enormt, og det virket som et sløseri å ikke bruke det til noe.

«Vi gjorde en oppdagelse. Kom og se.»

Han førte henne til den store dobbeltdøren inn til gymsalen, og Marie gispet. De sammenleggbare stolene var blitt fjernet, og lys fra vinduer på tre sider strømmet inn. I stedet for det slitne tregulvet, var det et stort hull med betongvegger rundt.

«Det er vel ikke … et svømmebasseng?»

Han nikket. «Da vi så på plantegningene, fant vi ut at annekset ble bygd som et svømmebasseng i full størrelse i 1930-årene. Senere ble det bygd om til en gymsal, men da vi rev opp gulvet, oppdaget vi at bassenget var fylt av grus og at fundamentene fortsatt var der og var sterke nok til å brukes. Det er plass til et hydroterapibasseng også, i tillegg til hovedbassenget.»

Alex virket mindre begeistret over dette enn han burde være. Kanskje han kom til å fortelle at de hadde gått tomme for penger, eller hadde funnet et katastrofalt problem ved bygningens struktur og at alt var i ferd med å kollapse …

«Dette er fantastisk. Er bassenget og gymsalen bare for pasientene, eller er de tilgjengelig for hele lokalsamfunnet?»

«Det kommer til å bli tilgjengelig for en symbolsk pris, godt under de vanlige beløpene. Alle som blir henvist av en lege eller en av det medisinske personalet her, får bruke det gratis.» Alex så plutselig tankefullt på henne. «Hva med deg? Ville du være interessert i å bli en del av dette?»

Det hørtes litt ut som et eventyr. En dystert, gammelt slott som ble vekket til live og omskapt. Alex ville passe fint inn her som den kjekke prinsen. Men noe ved væremåten hans hindret Marie i å avfeie tilbudet.

«Ville du legge inn et godt ord hos sjefen for meg?»

«Det handler mer om å legge inn et godt ord hos deg. Vi er heldige hvis vi får deg.»

Begeistringen strømmet gjennom Marie. Dette var virkelig. Og i så fall måtte hun stille noen virkelige spørsmål.

«Hva er egentlig rollen din her, Alex?»

Han rynket pannen, som om det kunne være et problem. «Det er en temmelig lang historie … Kan du ikke bli med til kontoret, så tar vi en kaffekopp sammen?

Marie fulgte ham til en liten gruppe av kontorer som lå på forsiden av bygningen, ved siden av hovedresepsjonen. Herfra ville det være mulig å se alle som kom og gikk, og hun antok at Alex hadde hatt et ord med i laget når det gjaldt plasseringen av kontoret sitt. Han hadde alltid likt å befinne seg i begivenhetenes sentrum.

Kontoret hans var et av de få rommene i bygningen som var ferdig, men det virket ikke typisk for Alex. De kremfargede veggene og høye vinduene tenderte mot minimalisme, og det gjorde ikke han.

«Hvor lenge har du holdt til her, Alex?»

«Et par måneder. Hvordan det?»

Hadde Alex holdt til her i to måneder? Og han hadde ennå ikke dekket veggene med bilder og satt sitt personlige preg på kontoret? Det var slett ikke likt ham. Kanskje klinikken hadde en eller annen regel om det.

«Det ser bare litt … ubebodd ut.» Marie så seg rundt etter noe, hva som helst, som hun kunne bemerke, i stedet for å spørre om alt dette lyset og det åpne rommet blendet ham. Hun nikket mot den elegante stolen bak skrivebordet. «Jeg liker kontorstolen din.»

«Jeg regnet med at jeg kom til å sitte i den i mange timer, så jeg ville ha noe som var komfortabelt. Prøv den.»

Han gikk bort til skapene som sto langs den ene veggen, og åpnet en av dørene. Der befant det seg en kaffetrakter og en liten oppvaskkum.

Stolen var komfortabel, og da Marie lente seg bakover, fulgte stolryggen bevegelsen hennes. Hun begynte å prøve alle spakene og knappene under setet.

«Jeg elsker denne. Den har flere kontroller enn den første bilen min.»

Hun reiste seg da Alex kom med kaffen, men han gjorde tegn til at hun skulle sette seg igjen. Han smilte anstrengt.

«Du gikk glipp av noen av reguleringene. Knappen til venstre lar deg vippe setet fremover», sa han og satte seg i en av stolene på den andre siden av skrivebordet.

«Å!» Marie gjorde et forsøk. «Den var bra. Jeg er glad for å se at klinikken tar godt vare på personalet sitt.»

Hun bare pratet. Sa ting som kunne fylle rommet mellom dem og håpet på å fremkalle en reaksjon. Hun hadde aldri sett Alex så bekymret før.

Ikke bekymret.

Tynget.

Det var på tide å ta tyren ved hornene og finne ut hva som foregikk. Hun bøyde seg fremover og la albuene på skrivebordet som om hun skulle til å intervjue ham. «Så hva er historien da, Alex? Jeg er interessert, så begynn med begynnelsen.»

Han stirret ned i kaffekruset, som om det ville fortelle ham nøyaktig når begynnelsen var.

«Hundre og ti år siden …»

«Hva?»

Han ga henne et nytt anstrengt smil.

«Du sa at jeg skulle begynne med begynnelsen.»

«Jeg gjorde det …» Hun vinket ham videre og det ble stille et øyeblikk. Så begynte han å snakke igjen.

«For hundre og ti år siden ble kongen av Belkraina avsatt, og familien hans flyktet til London. De hadde med seg mange verdifulle smykker, et skjøte på en eiendom her i landet, og en stor formue i investeringer. Den eldste sønnen hans var bestefaren min.»

Marie stirret på ham.

Hun trodde at hun og Alex hadde delt de fleste av hemmelighetene sine gjennom årene, men han hadde åpenbart holdt noe for seg selv. Marie var ikke helt sikker på hva hun mente om det.

«Så du er en slags prins?»

Han sendte henne et forpint smil. «Belkraina eksisterer ikke lenger som et eget land. Jeg er ikke sikker på om du kan være prins av noe som ikke eksisterer.»

Han forsto ikke poenget. Rollen til mange monarkier hadde forandret seg de siste hundre årene, men rettigheter og penger var noe som ikke endret seg.

«En prins i eksil, da?»

«Strengt tatt en konge … i eksil. Faren min døde i juni i fjor.»

«Det var leit å høre, Alex.»

«Takk. Men det er … Vi har vært fremmede for hverandre i noen år. Helt siden jeg begynte på medisin.»

«Men …»

Marie bet seg i tungen. Han hadde aldri snakket noe særlig om familien sin, men hun visste at han var enebarn og at foreldrene bodde i et stort hus ute på landet et sted. Det ble aldri nevnt noe om å være fremmede for hverandre, og Marie hadde hele tiden gått ut fra at han tilhørte en normal, lykkelig familie.

«Det må ha vært veldig vondt for deg.»

Han trakk på skuldrene. «Den døren ble lukket for lenge siden. Jeg har forsonet meg med det.»

Det var altfor mange spørsmål som hopet seg opp. Hva gjorde Alex her? Hvorfor hadde han aldri sagt noe om dette før?

Kanskje hun bare skulle være stille og lytte.

Alex kikket usikkert på henne, og Marie ga ham tegn til å fortsette.

«Jeg ventet ikke at faren min skulle etterlate meg noe, langt mindre hele eiendommen sin. Men det gjorde han. Nå har jeg så mye penger at jeg ikke vet hva jeg skal gjøre med dem.»

«Hvor mye, da?»

Det var ikke god tone å spørre om slikt, men penger hadde aldri plaget Alex så mye tidligere. Hvis dette var et beløp som forandret livet hans, så var det både gode og dårlige nyheter. Gode fordi han kunne gjøre de tingene han alltid hadde ønsket å gjøre. Dårlige, fordi han så ut til å være tynget av det.

«Hvis du inkluderer alle eiendelene og eiendommen, blir det over to milliarder pund. Mindre enn tre.»

Hun stirret på ham. Det var et tall som Marie aldri kom til å fatte, så det var trolig best å ikke prøve engang.

«Og dette … har du har gjort alt dette?» Hun viftet med hånden i en stor sirkel.

«Forfedrene mine betraktet rikdom som en måte å oppnå makt på og bli enda rikere. Jeg vil bruke pengene litt klokere enn det.»

Det var hederlig. Uegennyttig. Akkurat nå var det alt hun kjente igjen av den Alex som hadde vært vennen hennes så lenge. Den smilende, bekymringsløse sjelen som tok én dag om gangen, var borte.

«Vent litt …» En tanke slo henne. Hadde Alex skjult alt dette bevisst? «Alex King?»

«Doktor Alex King er den jeg egentlig er. Men på fødselsattesten min står det Rudolf Aloysius Alex König.»

Plutselig orket hun ikke mer. Hun hadde ikke engang visst navnet hans? Mannen som hun hadde tenkt på som sin venn, som hun hadde våget å kysse, og elsket hvert sekund av det …

Marie spratt opp fra stolen, marsjerte bort til vinduet og stirret ut på gaten. Kanskje det ville holde bena hennes på jorden. Så kunne hun begynne å stille spørsmålet om dette virkelig var Alex, eller en fremmed som bare lignet på ham.

*

Marie likte ikke dette. Det var nesten en lettelse. De få andre han måtte fortelle det til, hadde gratulert ham og begynt å behandle ham som om han plutselig var annerledes. Det var typisk Marie at hun ikke brydde seg om pengene og den kongelige statusen hans. Alt hun brydde seg om var at hun ikke hadde visst navnet hans.

«King er en oversettelse av König. Alex er mellomnavnet mitt …» Han prøvde seg på en forklaring.

Hun ristet på hodet. «Jeg trodde jeg kjente deg, Alex.»

Det var ingen vits i å fortelle henne at mange mennesker skiftet navn, eller at mange kom fra ulykkelige familier. Marie var såret over at han aldri hadde sagt noe om det tidligere. Hun ville kanskje ha forstått det litt bedre hvis hun hadde kjent faren hans.

«Rudolf König var navnet faren min ga meg for å minne meg på hvem familien min var. Jeg ville gå min egen vei, Marie, og bli bedømt etter det jeg har gjort.»

«Ja, jeg forstår det.» Hun stirret stivt ut av vinduet og snudde seg ikke mot ham.

«Men …?»

«Gi meg et minutt. Jeg prøver å fordøye det.»

Ok. Det hørtes ikke så forferdelig ut. Hvis Marie kunne komme frem til en konklusjon, ville han gjerne høre dem, for alt han hadde følt siden han hørte om testamentet til faren, var at han ble slept tilbake til et liv som han tidligere hadde revet seg løs fra. Penger og status hadde forsuret livet til foreldrene hans, og det kjentes allerede som det langsomt presset all glede ut av hans.

Hun snudde seg langsomt og lente seg mot vinduskarmen mens hun betraktet ham tankefullt.

«Så det er fortsatt Alex? Ikke Deres Majestet …?»

«Du trenger ikke å gni det inn, Marie. Hvem pokker tror du jeg ellers er?»

Ansiktsuttrykket hennes ble mildere, og hun smilte nesten. Det var et skritt i riktig retning.

«Unnskyld. Hvem andre vet om dette?»

«Noen jeg kjenner fra skolen. Ingen her. Men det er ingen hemmelighet. Jeg kan bare ikke snakke om det.»

Øynene hennes ble fylt av fiolett ild. «Er det ikke det som er hemmeligheter? Ting du holder skjult for vennene dine?»

«Jeg har aldri løyet.» Han hørte selv hvordan han glefset og trakk pusten dypt. «Jeg vil at klinikken skal handle om arbeidet her og ikke om meg.»

«Men det handler om deg. Du bygde den.»

«Jeg la det til rette. Jeg vil at folk skal snakke om alt vi gjør her. Å fokusere på hvem jeg er, kommer bare til å trekke oppmerksomheten vekk fra det andre.»

Marie nikket langsomt. Det var på tide å ta en sjanse.

«Hvis du ikke er interessert i jobb her, kan du jo bare gå din vei.»

Hun snurpet leppene. «Jeg har ikke sagt at jeg er uinteressert.»

Bra. Det var en begynnelse. Han visste at hun hadde sett alle mulighetene som klinikken bød på, og kanskje det nyttet å få henne til å fokusere på dem og ikke på ham. Ikke på den vennen som hadde brutt reglene og kysset henne. Vennen som aldri hadde fortalt hvor han kom fra.

«Klinikken er finansiert og blir drevet helt og holdent av en stiftelse som jeg har opprettet ved hjelp av en del av arven min. Jeg vil ikke at det skal bli den eneste av sitt slag; det vi gjør her kommer til å bli en modell for fremtidige klinikker over hele landet. Men for å oppnå det, må vi skaffe ekstra finansiering fra andre kilder.»

«Du tenker alltid stort, Alex.»

«Jeg vil at du skal dele den visjonen med meg som min medarbeider for hele prosjektet. Denne klinikken og fremtidige prosjekter også. Du kommer til å kunne diktere kursen, og gjøre ting på dine egne vilkår.»

Hun stirret på ham. «Jeg? Vil du at jeg skal gjøre det?»

Han motsto impulsen til å le og si at hun kunne gjøre alt hun ville. Men han tilbød henne jobben av rent forretningsmessige grunner, og samtalen måtte foregå i lys av det.

«Din yrkeserfaring innen akuttbehandling og diagnostisering, gjør deg ideell for arbeidet på klinikken, siden vi skal foreslå effektive terapier og bedringsmuligheter for pasientene. Og du er ikke redd for en utfordring.» Alex tillot seg et lite smil. «Det er én ting jeg tilfeldigvis vet om deg.»

«Dette ville bli første gang jeg påtar meg en lederrolle.» Marie rynket litt på pannen, åpenbart irritert over at hun hadde avslørt litt for mye interesse. «Forutsatt at jeg tar imot tilbudet, da.»

«Vi har allerede en leder om bord. Hun er meget erfaren og kan gi råd når det gjelder de praktiske aspektene. Det er visjonen din som teller, og kunnskapen din om hva dette lokalsamfunnet trenger.

«Er det din måte å si at du ikke forstår deg på ’fattigfolk’, i motsetning til meg?»

«Jeg tror du forstår noen av problemene som folk i dette nabolaget står overfor. Jeg vil ha retningslinjer som passer her, og som kommer til å fungere. Hvis du vil koke det ned til å forstå fattige mennesker, så vær så god.»

Hun flirte. Han hadde ikke gitt henne det svaret hun ventet, men det var det riktige.

«Jeg tror kanskje jeg kunne hjelpe …»

«Jeg vil ikke ha din hjelp. Dette er et partnerskap, og jeg forventer at du forteller meg hva som er galt med tenkemåten min.»

«Det er et stort skritt for meg, Alex. Jeg må gruble på det.»

«Selvsagt. Bruk så lang tid du vil.»

*

Da hun kom hjem, lå e-posten fra Alex allerede i innboksen, med en fullstendig jobbeskrivelse og en detaljert gjennomgang av planene hans for klinikken. Det tok en stund å lese alt sammen, og Marie ble ikke ferdig før langt ut i de små timer. Hun bestemte seg for å sove på det.

Men det hjalp ikke. Det hjalp heller ikke å øke den vanlige løpeturen rundt parken til nesten dobbel distanse, eller å stirre i veggen eller surfe på Internett.

Hun ville så inderlig ha jobben. Det ville gi henne en sjanse til å bli en del av et initiativ for å hjelpe folk til å leve et rikere og bedre liv.

Men Alex …

Før hun kysset ham, før hun visste at han ikke var den hun hadde trodd at han var …

Det var ikke helt riktig. Når hun tenkte tilbake, hadde han aldri egentlig sagt noe om hvem han var.

Men det føltes likevel som om hun hadde kysset en mann hun ikke kjente i det hele tatt og tillatt seg bli litt forelsket i ham. En fremtid som betydde et nært samarbeid med Alex, virket fylt av noe farlig og ukjent.

Søndag kveld hadde hun kokt det ned til det vesentligste. Det fantes ingen tvil om at dette var drømmejobben hennes, men det var tre ting hun gjerne ville vite. Kunne Alex glemme kysset deres? Hvorfor hadde han ikke fortalt henne hvem han var? Og hva betydde klinikken egentlig for ham?

Det var tre vriene spørsmål. Hun måtte finne en måte å stille dem indirekte på, og etter en time med skribling og overstrykninger, hadde hun tre formuleringer som kanskje eller kanskje ikke ville få frem den informasjonen hun ønsket.

Marie tok opp telefonen og tastet en tekstmelding.

Er du fortsatt våken? Jeg har noen spørsmål.

Ingenting. Kanskje han hadde tatt seg fri i kveld og gått ut et sted. Eller kanskje han sov allerede. Da Marie la telefonen på sengen ved siden av seg, ringte den.

«Hei, Alex …» Hun fikk plutselig panikk og hodet ble helt tomt.

«Hei. Fyr løs, da.»

Hun hadde håpet at de kunne ha fortsatt med tekstmeldinger, siden det ville gi henne en sjanse til å møysommelig redigere det hun hadde tenkt å si.

«Hm … ok. Har du intervjuet noen andre angående jobben?» Det var det nærmeste hun kunne komme spørsmålet om kysset.

«Niks.»

Marie himlet med øynene. «Det hjalp ikke stort, så jeg stiller et tilleggsspørsmål. Hvorfor ikke?»

Han klukklo. «Du spør om jeg tilbød deg jobben fordi vi er venner? Svaret er nei. Jeg trenger mennesker rundt meg som jeg kan stole på og som er de beste i sitt fag. Hvis jeg bare ønsket å møte deg, ville jeg ha ringt og spurt om vi kunne spise lunsj sammen.»

Ok. Det hørtes lovende ut. Alex hadde trukket en grense mellom profesjonell og personlig, og hvis han kunne holde kysset deres utenfor, så kunne hun det også.

«Neste?»

Marie lukket øynene og stilte neste spørsmål. «Den julen i studietiden, da vi alle reiste hjem. Hva gjorde du da?»

Han ble stille så lenge at Marie begynte å lure på om han hadde brutt samtalen. Hun lurte på om han visste hvor mye dette betydde, og hvorfor.

«Ok. Jeg var i leiligheten min og så på TV hele tiden.»

Marie hev etter pusten. Han visste det, og han hadde svart ærlig. «Du kunne ha kommet til oss. Du trengte bare å si at du var alene.»

«Har du virkelig tenkt å gå i den retningen, Marie? Du ville ha vært for stolt til la meg ta med så mye som en boks med mince pies. Og du lurer på hvorfor jeg var for stolt til å innrømme at jeg skulle være alene?»

Marie kunne forstå det, selv om hun var lei seg for at han følte det på den måten.

«Neste spørsmål. Og si at du ikke kommer til å svikte meg ved å gjøre dette til et enkelt et», sa han.

«Tror du klinikken kommer til å redde deg, Alex?»

Han ble stille et øyeblikk.

«Godt spørsmål. Det er ikke ordene jeg selv ville ha brukt … Men arven er et ansvar, og jeg vet av bitter erfaring at det er noe som kan endre et menneske. Jeg ønsker å holde fast ved den jeg er. Så ja, jeg antar jeg håper at klinikken vil redde meg.»

Dette var de svarene hun hadde ønsket seg. Da var det bare én ting til å si.

«Det er et fantastisk prosjekt, Alex. Og ja, jeg vil svært gjerne ha jobben.»