Juliet Landon

Krigsherrens kvinne

Oversatt av Mona Berge

Juliet Landons sterke interesse for kunst og historie, fag hun pleide å undervise i, kombinert med en fargerik fantasi, førte til at hun begynte å skrive historiske romaner. Hun er spesielt interessert i antikken og tidlig middelalder, og de problemene kvinnene møtte i en verden dominert av menn. Hjembyen i Yorkshire har en stor plass i hjertet hennes, men nå lever hun lykkelig i en liten landsby i Hampshire, der hun kan være nær familien.

Prolog

Boplassen Boar Hill, Brigantia, 202 e.Kr.

Bålene som ble tent for å feire Beltanefestivalen, brant i en dag og en natt for å gi lys til dansen og gi folket et håp om at året som kom, ville bli bedre enn det forrige. Kveget var blitt drevet mellom to bål for at de skulle bli renset, og druidene var ferdige med sine offergjerninger. Nå hadde flammene sluknet, og all gnist av håp var borte. Skyer av hvit aske fulgte med morgenvinden som feide over boplassen på åsryggen og blåste liv i gropene med rødt kull. Mellom jordhyttene med stråtak kunne en skimte den mørke, blanke overflaten til en nylig dannet innsjø, der det på denne tiden av året skulle ha kommet nye grønne skudd opp av det skrinne jordsmonnet. Løvskogen sto fremdeles bar, og det hadde ikke blitt født så få lam i manns minne. Eller rettere sagt i druidenes minne, for ingen ville ha våget å utfordre det de kunne huske etter tolv års innvielse i mystikkens verden. Etter fjorårets krøttersyke og den katastrofalt dårlige avlingen, var det stille i landsbyen. Nå og da lød klagende rop fra sultne dyr og sår barnegråt. Ofringen til Brighid og eikens guder hadde ikke vært nok til å stanse det konstante regnet eller flomvannet som fylte dalene. Druidene, disse allmektige prestene, begynte å bli desperate. Troverdigheten deres sto på spill. Noe stort og betydningsfullt måtte gjøres i festens kjølvann.

Men det fantes en ung kvinne som var lettet over at hun ikke var blitt trukket, villig eller motvillig, inn i den omkringliggende løvskogen av de lystne, unge mennene. Deres naturlige behov passet så beleilig inn i maimånedens skikker. Det var slik Beltane alltid ble feiret: ved forplantning. Hun hadde sett mannen hun hadde vært gift med i ett år, Con the Silvertongue, gripe tak i hånden til sin nyeste konkubine og bære henne av sted inn i mørket mens hun fniste og hylte. Og hun, Dana, hadde gått inn i hytten og sett frem til en natt i velsignet ensomhet, langt unna de famlende hendene hans, de bråkete brunstlydene og hans irriterende forsøk på å gjøre henne sjalu. Skulle hun bli sjalu, måtte hun ha brydd seg om ham, og det gjorde hun ikke. Men at hun fremdeles var barnløs etter et helt år, stilte henne i et dårlig lys. Det var få som trodde at Con ikke hadde gjort sitt på det området. Han var tross alt far til mange av de rødhårede barna i landsbyen.

Ingenting hadde gått bra siden Dana ble gift med Con, men hun hadde advart dem. Faren hennes, høvdingen, hadde ikke sett med blide øyne på spådommene til en ungjente på bare femten somre. Con var eldste sønn av ypperstepresten, og han hadde heller ikke brydd seg om advarslene hennes. Det var selvfølgelig ren politikk, og hadde ingenting med følelser å gjøre.

Dana sto nå ved døråpningen og betraktet den buktende rekken av festdeltakere som dukket opp fra skogen. De viftet med blomsterkranser og slepte på en trestamme, der alle greinene var hugget vekk. Brølende som okser, satte de trestammen i hullet fra året før og reiste den opp. Blomsterranker og humleranker hang ned fra toppen. De hoppet og danset rundt den i et siste febrilsk forsøk på å vinne tilbake årstidens sviktende fruktbarhet. Mens vinden rusket i håret og ga dem roser i kinnene, trasket en rekke eldre, alvorlige menn mot den største rektangulære bygningen i midten av leiren, tilkalt av Brigg, høvdingen. Danas far.

Da skjønte hun hvor alvorlig det var, at hennes skjebne skulle avgjøres. Hun ville trenge alt hun hadde av mot, evner og listighet for å unngå det hun visste ville bli hennes skjebne. Ellers ville dette bli den siste gangen hun var vitne til bålfesten, se småguttene lage pil og bue utenfor naboens hytte, høre skjærenes skrik fra furutrærne eller kjenne vinden ruske i det tykke, svarte håret, før hun hadde bundet det opp. De kom til å klippe av henne håret, og en eller annen ville bruke det som løshår innen uken var omme, uten skrupler. Hun grøsset og grep etter ullkappen som hang på en krok. En ung gutt kom løpende mot henne. Ansiktet var alvorlig, og blikket inntrengende.

– Lady, sa han, da han sto stiv og rank foran henne. – mylord, din far, har sendt bud etter deg. Du skal komme med det samme. Han holdt spydet rett opp som en kriger, selv om han var yngre enn henne og en av hennes mange halvbrødre. Farens forplantningsevne begrenset seg ikke til tidspunktet for bålfesten, heller ikke til hans egen kone, noe som gjorde henne skamfull. Men det var høvdingens privilegium, hadde han sagt. Guttens strenge uttrykk forsvant da han hvisket: – Jeg er lei for det, Dana.

– Ikke vær det, Bran, hvisket hun tilbake. – Hvor er ponnien din?

Han så skrekkslagen på henne. – Nei … nei, sa han. – Jeg tør ikke.

Som om de hadde visst at han kom til å trenge hjelp, hadde de sendt voksne menn etter ham, og nå dukket fire av dem plutselig opp og stilte seg noen skritt bak ham. Dana løftet hodet for ikke å føre skam over unggutten. – Jeg skal gå med deg, sa hun høyt og så på det sammenkveilede repet en av mennene holdt. – Du vil ikke trenge det. Før meg dit, Bran, sønn av Brigg. Barbent gikk hun over dørstokken og festet kappen om skuldrene med en dyrebar gullnål dekorert med blodrøde granater.

Festdeltakerne stanset opp og ble stående ubevegelige rundt maistangen mens den lille gruppen gikk gjennom sølen mot høvdingens hus. Men én velvoksen mann brøt ut fra flokken for å utfordre dem. – Hvor fører dere henne? brølte Con. – Hvor skal hun? Hun er min … min kone. Utbruddet hans ble stanset ved hjelp av et velrettet knyttneveslag fra en av mennene som fulgte henne. De andre skrittet over ham, også Bran og Dana, og da Con endelig kom seg på bena igjen, var de inne i Briggs store hus og sto og myste i det svake lyset.

Gulvet var dekket med et tykt lag halm, over det store ildstedet midt i huset hang et stort utvalg av kobberkjeler og lenker som snodde seg gjennom den blå røyken helt opp til de tykke eikebjelkene. Bunter av urter, bøtter med kobberbunn og blankt seletøy hang ned fra de samme bjelkene ved siden av verdifulle, avlange skjold, jernsverd i dekorerte slirer og spyd som var lengre enn en mann. Forheng av skinn og ull delte opp huset i flere rom langs midtgangen, men disse rommene var nå skjult av en flokk menn og kvinner som var blitt tilkalt den morgenen. Dana kjente blikkene deres på seg der de så etter tegn på frykt, forvirring, resignasjon eller trass.

Brigg, høvdingen av Boar Hill, var den eneste som satt. Bak stolen med intrikate utskjæringer sto hans sønn Somer, og med en hånd hvilende på hans skulder, Rhiannon, Danas mor. Hun så med tårer i øynene på den nydelige, unge kvinnen, hennes livs stolthet, hennes yngste og kjæreste barn. Hun strakte ut en hånd for å trøste datteren, men Briggs sterke fingre grep henne om håndleddet og stanset gesten han bare kunne ha følt. Det slørete blikket flakket frem og tilbake, til det hvilte på datterens silhuett. – Dana? sa han.

– Ja, far.

– Hør hva mylord Mog har å si.

Hun visste hva den ledende druidepresten hadde å si. Ekteskapet mellom henne og hans sønn hadde ikke blitt den suksessen han hadde håpet på. Sønnen hans hadde heller ikke vunnet stammens lojalitet eller aktelse. I stedet var Somer rede til å overta som høvding etter sin far, og hun, Dana, måtte ofres, angivelig for å blidgjøre gudene, men egentlig for å fjerne den ene som hadde mislykkes i å gjennomføre sin oppgave, nemlig å knytte sammen de to mektigste familiene i stammen. Ved forrige fullmåne hadde hun kunngjort at hun ville avslutte sitt ekteskap med Con, og det var ingenting han kunne gjøre med det. Han ville bli nødt til å betale tilbake den enorme medgiften i sølv til hennes far, og så ville hun være fri til å gifte seg igjen. Men som far til et offer til gudene, kunne Brigg ikke forvente å få medgiften tilbake; den ville forbli hos Con og hans far. En del av dette kom selvfølgelig ikke til å bli sagt høyt, men så var da Mog også en som uttalte seg om varsler og tegn, ikke sannheter.

– Gudene krever et offer, mylady, messet han illevarslende. – Noe som har stor verdi for oss alle. Det lange, hvite skjegget flagret over brystet mens han med en skjelvende hånd rettet på den tunge gullkronen. Tykke lenker av rent gull hang rundt halsen hans. De runde anhengene var inngravert med spiralmønster og dekorert med biter av farget emalje. – Etter at du giftet deg med min sønn, fortsatte han, – har den ene katastrofen etter den andre rammet oss. Avlingene er ødelagt av flom, det finnes ingen honning, kuene gir ikke melk, og hønene legger ikke egg. Mørket har hersket i hver årstid, og våre kvinner har vært nødt til å sette ut sine barn fordi de ikke kan fø på dem. Men du ble ikke med barn. Han messet frem dette, som om det skulle være poesi, som om retorikken ville få alle overdrivelsene til å lyde som sannheter. De kvinnene som hadde født den vinteren, var blitt tvunget til å la dem dø for ikke å øke problemet med matmangel i fremtiden. Og Dana visste meget godt at hvis hun hadde latt Con gjøre henne gravid, ville hun ha vært nødt til å gjøre det samme. Heldigvis visste hun hvordan hun skulle forhindre graviditet, men det var en forbudt og farlig kunnskap hun ikke ville dele med noen. Mangelen på mat hadde vært ille, men de kunne ha kommet seg gjennom den vanskelige perioden hvis de hadde brukt noe av den enorme formuen av sølv til å kjøpe mat fra markedene i Coria, som lå omtrent en mil unna. Andre stammer gjorde det. Det var ingen grunn til at noen skulle sulte. Men de trengte en syndebukk, og hvem egnet seg vel bedre i den rollen enn den svekkede høvdingens trassige datter?

Det gled en skygge over farens magre ansikt, og Dana kjente varmen fra ektemannens kraftige kropp bak seg. Han våget ikke å avbryte sin far, som var like mektig som Brigg, men flyttet seg til den ene siden.

Mogs blå øyne var klare og intense og fylt av hemmelig kunnskap. Han fortsatte messingen. – Vi har plikt til å redde vårt nordlige land, vårt Brigantia, fra romernes herjinger, men det har vi ennå ikke greid. De har delt opp våre eiendommer med den vederstyggelige muren, og vi er tvunget til å være atskilt fra våre naboer og slektninger, bli stanset, ransaket, forhørt, beskattet, slått og tatt til slaver, drept og lemlestet, for å gjøre det vi har gjort siden tidenes morgen. Ikke en eneste gang i løpet av de siste fire årstidene har våre tapre krigere klart å hindre angrepene fra de romerske troppene, eller stanse deres grådighet og dominans. I stedet har vi lidd flere tap enn noensinne, og våre brødre foretrekker å bli deres slaver fremfor å dø en verdig død i kamp. Det er en skam! Gudene krever en pris for sin hjelp. De må blidgjøres.

Forsamlingen mumlet samtykkende, selv om det fantes noen blant dem som ville ha ofret seg selv. Det var bedre enn å dø en langsom død, og det ville ha brakt ære over familien deres. Det var også en del som helst hadde sett at Mog ikke hadde vist sitt sanne jeg ved å velge ut Briggs vakre, yngste datter, som de alle var glad i. Det ville ha vært bedre om han hadde valgt ut Con som offer, sin egen sønn.

Det var bare én mann som våget å si det, og nå gjenvant stemmen hans sin gamle styrke og overrasket dem alle. Skjelvende reiste han seg og sto rank og verdig som den krigeren han en gang hadde vært, og ristet vekk sønnens støttende hånd. – Ikke så raskt, sa han, og snudde seg mot lyden av Mogs stemme. – Ikke så raskt, prest. Du er ivrig etter å legge min datter på alteret, men jeg kan ikke se hvordan hun kan klandres for alt som har rammet oss disse siste tolv månedene. Hun var sterkt imot ekteskapet med din sønn fra første stund. Var det ikke nettopp derfor hun gikk med på ett års ekteskap, som en prøve? Og er det ikke nettopp derfor hun har kunngjort at hun vil avslutte det? Og hvilken rolle spiller Con the Silvertongue i dette dramaet? Er han ikke den ene halvdelen i et ekteskap som mislyktes og dermed et like påkrevd offer til gudene? Hvor er min svigersønn når hans kone trenger ham?

En lyd varslet ham nøyaktig om hvor Con sto, men den unge mannens forsøk på å snike seg ut, ble forhindret, og protestene hans blandet seg med farens heftige benektelser. En stund hersket det kaos i forsamlingen. Landsbyens eldre ropte ut sin støtte til Brigg, og de fire andre druidene og Con holdt med Mog.

Rhiannon benyttet muligheten til å stille seg ved sin datters side og la en arm om skuldrene hennes. Hun sa ingenting, men øynene talte sitt eget språk. I likhet med Danas, hadde de en forbløffende skiftende grønnfarge som snek seg ubemerket inn i menns drømmer, og de tykke, svarte vippene trengte ikke å fremheves, slik som hos andre kvinner, med sot, rød jord, farge fra forskjellige røtter og eggehvite. Mennene brukte kalk i håret for å få det til å stritte som pigger. Lady Rhiannons hår var nå gråsprengt og flettet, men Danas svarte manke flommet som en foss nedover ryggen, bølgete og viltert. Det var aldri blitt klippet, men det ble heller ikke temmet av det smale gullbåndet hun bar om pannen, symbolet på at hun var høvdingens datter.

Mennenes blikk ble rettet mot henne da Mog løftet en hånd for å stanse krangelen, og nå så de en ny trass i den stolte holdningen, og en verdighet som nektet å la seg knekke under Mogs åpenlyse fiendtlighet. Kvinnenes beundring var like sterk, om ikke av samme grunn. De fleste av dem hadde nytt godt av Danas legende evner, hennes gavmildhet og uselviske oppførsel, og ingen av dem foretrakk å miste henne fremfor hennes ryggesløse, unge ektemann, Con the Silvertongue.

– Stans! ropte Mog. Ansiktet var forvridd av sinne. – Stille, alle sammen! Dette er avgjort.

– Nei, det er det ikke! tordnet Brigg. – Det er blitt foreslått, men det er ikke blitt avgjort. Dette er kanskje min siste årstid som høvding av Boar Hill, men ingen skal si at jeg lot deg herske over stammen før jeg ligger på dødsleiet. Hvis min datter skal ofres fordi jeg ikke har lykkes som leder, så skal din sønn også ofres. Som sønn av vår yppersteprest, er han den guden Belenos krever.

– Nei! skrek Con over lyden av ropene som støttet Briggs utfordring, og albuet seg frem til han sto foran Brigg, rød i ansiktet og stinkende av frykt. – Hva godt vil det føre til å ofre en kriger når vi trenger så mange som mulig for å kjempe mot fienden? Dere trenger meg her. Gudene vet at dere trenger meg.

– Det vil du ha oss alle til å tro, sa Brigg. – Spesielt kvinnene. Jeg vil heller høre hva min datter har å si om din såkalte lojalitet til stammen.

– Hun er en kvinne. Hun kan ikke snakke om slike ting i en forsamling.

– Da er det på tide at vi gjør et unntak, hvis mennene er så ubrukelige som din aktede far later til å tro. Han snudde seg mot Dana. – Snakk, datter. Si hva du har å si før denne ettårsektemannen din sier det for deg.

Dana tok et skritt frem og trakk ullkappen tettere om seg. – Om Con the Silvertongue har jeg ingenting å si, bortsett fra at jeg ønsker å avslutte ekteskapet. Jeg har mer å si når det gjelder min egen skjebne. Jeg er ikke uvillig til å bo hos gudene hvis mylord Mog virkelig tror at det er nok til å sette en stopper for stammens lidelser. Men jeg har et annet forslag, hvis du vil høre det. Det er riktig at jeg ikke kan bli værende her i Boar Hill, så hvorfor ikke sende meg til Coria, der vårt folk handler med inntrengerne, der jeg kan sette opp min egen bod med en vev og veve kapper? To vevstoler, hvis du lar meg få ta med meg min tjenestekvinne. I Coria kan vi skaffe opplysninger om hva de romerske troppene planlegger, og bringe opplysningen tilbake hit, slik at dere kan planlegge angrepene mer nøyaktig. Tenk hvilken hjelp det ville være, far. Menn snakker villig vekk med kvinner når de tror at hun ikke benytter seg av det hun får vite. For stammen ville slike opplysninger være til mye større hjelp enn å legge kroppen min i myren og la sjelen min bo hos gudene. Tror du ikke at guden Belenos vil bli blidgjort av mitt ønske om å hjelpe?

Con var imponert. Han sto og måpte av beundring, klar over at hvis Dana ble satt fri, ville han sannsynligvis også slippe unna. – Det høres fornuftig ut, far, gjør det ikke? sa han til Mog og svelget hardt.

Men nå var Mogs makt blitt utfordret, og selv om han meget vel forsto hvor fornuftig Danas forslag var, stred det imot alle regler at en kvinne snakket uten hans tillatelse, og han kunne ikke, ville ikke, gi etter. – Det er fornuftig for lady Dana, sa han motstrebende, med et skrått blikk på svigerdatteren, som til hans store ergrelse aldri hadde vist ham den aktelsen hans posisjon krevde. – Men jeg kan se hva den listige planen hennes vil føre til, selv om du ikke kan det. Daglig småprat over disken. Å, ja, jeg kan se hvordan det vil ende. Hun kommer snart til å glemme hvilket folk hun hører til, og innen året er omme, vil hun komme krypende tilbake med en romersk løsunge i magen.

– Nøyaktig hva er det du antyder, mylord Mog? glefset Brigg. – Tal fra hjertet, la det ikke være noen tvil om hva du tenker. Du antyder at min datter vil svike sitt eget folk ved å ha omgang med fienden? Høvdingens datter? For en skam! Lady Danas forslag er det mest fornuftige jeg har hørt på lenge, og langt mer nyttig enn noen av forslagene du har kommet med i løpet av de siste tolv månene. Hvis hun ikke vil ha din sønn som ektemann, er det lite sannsynlig at hun vil ha en romer, eller hva?

Danas eldre bror Somer brøt den anspente stillheten. – Legg det frem for rådet, sa han. – Hør hva de har å si. Somer hadde ikke den samme brautende holdningen som Con, og han var den Dana ville savne mest hvis forslaget hennes ble godtatt. – Min far har rett, sa Somer. – Min søster er dydig og har et edelt sinn. Alle som er samlet her, er klar over hennes evner, ikke bare som veverske, hun har evner som fienden har like stort behov for som våre brødre. På hvilken annen måte kan vi få et overtak over fienden? Vi vil få stor nytte av å vite om fiendens bevegelser, antall menn, deres ledere og posisjoner og våpen. Og hvis dere virkelig tror at hun kan bli fristet til å glemme sin identitet, så ta en titt på dette. Se her! Han grep tak i Danas lange ullskjørt og løftet det opp slik at den nederste delen av leggen kom til syne. – Ankelkjedet til en briganti. Hvis det ikke viser hvor hun hører til, så vil ingenting gjøre det.

Forsamlingen strakte hals for å se den smekre ankelen med kjedet av intrikate gullenker tvinnet sammen som et rep: bare en håndfull av vennene hennes forsto og beundret den ytre roen som skjulte det indre kaoset og den iskalde frykten.

Mogs blikk var fremdeles fylt av forakt. – Ankelkjeder kan sages av, innvendte han, fremdeles uvillig til å gå med på forslaget. – Gudene krever et …

– Brennemerk henne da! ropte Con i panikk, da diskusjonen tok til igjen, livredd for sin egen skjebne. – Gi henne stammens brennmerke slik vi brennmerker kveget vårt. Det kan ikke fjernes, kan det vel? Han så seg vilt rundt i forsamlingen, som om han ville mane dem til å si seg enig med ham for en gangs skyld.

Og for en gangs skyld gjorde de det. Selv Brigg, som nå var blind og aldri ville få se det fryktelige merket på hennes silkemyke hud, heller ikke hennes lidelse, men han kom til å kjenne lukten av svidd hud, og han ville høre skrikene fra den kneblede munnen.

Det var moren, broren og merkelig nok hennes skyldbevisste og avviste ektemann, som holdt henne fast mens hun ble brennmerket, som bar henne tilbake til hytten, og som pleide henne til hun fikk tillatelse til å reise østover langs muren til Coria.