Carla Kelly

Admiral Brights brud

Oversatt av Anette Steingrimsen

Til min far, Kenneth Carl Baier,

Den Amerikanske Marinen 1941-1971.

Kast anker, pappa!

Prolog

1816

De fem siste årene hadde vært en hard skole. Da Sally Paul var blitt strøket fra Baths offentlige arkiv over arbeidssøkere til fordel for en stilling som selskapsdame i nærheten av Plymouth, bare med akkurat nok penger til å betale for postvognen, visste hun at hun var nødt til å spinke og spare.

Hun ble urolig da hun nærmet seg kysten ved Devonshire, men tilla det det faktum at hun hadde sverget aldri mer å se sjøen etter Andrews selvmord. Likevel, tidene var vanskelige, og det var ikke lett å finne arbeid. Uansett hvor gjerrige Colefamilien kunne vise seg å være, så hadde hun snart en ny stilling, etter å ha gått seks uker uten.

En lignende situasjon hadde hun vært oppe i to ganger i løpet av de to siste årene; gamle damer hadde, uansett hvor snille eller ondskapsfulle de var, en tendens til å dø, og dermed trengte de ikke lenger hennes tjenester.

Selv om hun aldri ville innrømme det, så hadde hun ikke vært trist over at den siste i rekken kastet inn årene. Hun var et rynkete, gammelt troll som stadig kløp henne uten grunn. Selv familien hadde holdt seg borte så mye de kunne, noe som fikk den gamle til å klage da døden til slutt tvang dem til sengekanten hennes: – Jeg fortalte dere at jeg var syk! Hun erklærte dette med en viss triumf, før øynene hennes ble tomme. Bare den største selvdisiplin – også noe hun hadde tilegnet seg i løpet av de fem siste årene – holdt Sally fra å smile.

Men en ny stilling hadde en tendens til å bringe med seg litt optimisme, selv når den var på et lite ønsket sted, som denne.

Det hadde ikke gjort henne noe at hun måtte gå fra the Drake, hvor postvognen stoppet, til østsiden av Plymouth, hvor husene var fasjonable og lå langt fra hverandre. Alle timene fra Bath hvor hun hadde sittet inneklemt mellom en kvisete tenåring og en blek guvernante, hadde gjort at hun bare var glad for å få strekke på bena. Hvis hun ikke hadde vært så sulten, og som en konsekvens av det ganske ør i hodet, ville hun ha gledet seg mer over spaserturen.

Det ble imidlertid slutt på gleden da hun gikk opp innkjørselen og la merke til den mørke kransen på døren og de draperte vinduene som fortalte om et dødsfall i familien.

Det var som hun fryktet. Da hun annonserte for butleren at hun var mrs Paul som skulle arbeide som mrs Maude Coles selskapsdame, ble hun bare etterlatt på trappen. Etter et øyeblikk var han tilbake med en kvinne kledd i svart med et lommetørkle i hånden.

– Min svigermor døde i går morges, sa kvinnen og presset lommetørkleet mot tørre øyne. – Vi trenger deg ikke.

Hvordan kunne hun selv for en stakket stund ha trodd at dette kom til å ende godt? Idiot, sa hun til seg selv. Du visste det i samme øyeblikk du så kransen. – Jeg kondolerer, sa hun stille, men uten å røre seg.

Kvinnen rynket pannen. Kanskje hun forventer at jeg skal forsvinne øyeblikkelig, tenkte Sally. Hvordan skal jeg klare det?

Hun så at kvinnen ville lukke døren. For fem år siden, da hun ble ansatt hos noen for første gang, hadde hun kanskje gitt etter med det samme. Men ikke nå, når hun hadde kommet hele denne lange veien og ikke fikk noe igjen for det.

– Mrs Cole, kunne du betale reisen min tilbake til Bath, hvor du ansatte meg? spurte hun idet døren begynte å lukke seg.

– Det var aldri noen garanti for at du kom til å få stillingen før jeg hadde sett deg og godkjent deg, svarte kvinnen stramt. – Svigermoren min er død. Det er ingen stilling til deg lenger.

Døren lukket seg med et bestemt klikk. Sally ble stående, uvillig til å røre på seg fordi hun ikke ante hva hun skulle gjøre. Saken løste seg selv da butleren åpnet døren og husjet henne vekk som om hun skulle vært en tigger.

Hun sa til seg selv at hun ikke skulle gråte. Alt hun kunne gjøre var å gå samme vei tilbake og håpe at hun kom på noe før hun var tilbake igjen på the Drake. Hun følte seg slett ikke sikker på det; hun hadde knapt med penger igjen og var helt tom for ideer.

Hva var det Andrew hadde pleid å si, før karrieren hans ble lagt i ruiner? «Det finnes ikke noe problem som er så stort at ikke litt te kan løse det.»

Han tok feil, selvsagt. Det hadde hun visst i mange år allerede. Sally så i pompaduren sin mens hun gikk. Hun hadde nok til en kopp te på the Drake.

Første kapittel

Musen var sen. Admiral sir Charles Bright mente selv at han var en tolerant mann, men unntaket var å komme for sent. I mer enn tretti år hadde han bare behøvd å si «Kom igjen nå», og ordrene hans ble utført raskt og uten klager. Det var sant at en tykk gullenke og stjerner på uniformsjakken kunne ha vært med på å inspirere til slik lydighet. Lydighet lå i ryggmargen hans – å komme for sent lå helt i andre enden av skalaen.

Det var tydeligvis ikke slik med Musen. Han kunne virkelig ha sverget på at damen det var snakk om var genuint lettet over å kunne kaste fra seg statusen sin som gammel jomfru til fordel for ekteskap med en moden mann. I løpet av den ene gangen de hadde truffet hverandre forrige måned, så hadde det virket som om Musen – miss Prunella Batchtorpe – var ivrig nok, av alle de praktiske grunnene.

Bright stirret ned i koppen med te som allerede begynte å bli kald, og begynte å pynte på manglene sine. Han så ikke på førtifem som gammelt, særlig siden han hadde alt håret på hodet, selv om det var snauklippet. Han hadde alle tennene sine minus en som gikk tapt på Barbareskkysten, og han hadde de fleste kroppsdeler intakt. Han hadde kompensert ganske så pent for tapet av den venstre hånden med en krok, og han visste at han ikke hadde veivet utilbørlig mye med den i løpet av intervjuet med miss Batchtorpe.

Han visste at han ikke snakket for mye, eller hostet og harket på feil tidspunkt. Det fantes ingen vom som kunne innby til en følelse av motbydelighet, og han trodde ikke at han hadde verre ånde enn noen andre. Og hadde ikke den eldre broren hennes, kommandøren som styrte Brights flaggskip, forsikret ham om at siden hun var trettisju år gammel, så var Prunella mer enn klar for å slå seg til ro i sitt eget hjem? Hun var til og med lettet. Bright kunne bare konkludere med at hun hadde fått kalde føtter i siste minutt, eller at hun var sen.

Han kunne overse miss Batchtorpes alminnelige utseende. Han hadde fortalt henne at dette var et fornuftsekteskap, så han kom ikke til å se på henne med store øyne der hun lå med hodet på puten ved siden av ham hver morgen. Han kunne til og med overse den sjenerte væremåten hennes, noe som hadde fått ham til i stillhet å kalle henne Musen. Men å komme for sent?

Virkeligheten tok ham igjen, som den alltid gjorde til slutt. En overlever ikke nesten tre tiår med krig ved å spinne dagdrømmer. Hun hadde antagelig bestemt seg for at han ikke passet, selv om det betydde at hun ville ende som gammel jomfru. Han visste at et år med fred ikke hadde mildnet blikket hans, og rynkene rundt munnen hadde kommet for å bli.

Uansett hva som var grunnen til at Musen ikke dukket opp, så trengte han fortsatt en hustru med det samme. Jeg har søstre, sa han til seg selv for tusende gang siden krigen sluttet. Det har jeg virkelig.

Fannie og Dora, begge to flere år eldre enn ham, hadde ikke brydd seg særlig om det livet han hadde hatt til sjøs. De hadde korrespondert regelmessig, og holdt ham oppdatert på giftermål, fødsler, dødsfall og detaljerte krangler. Bright visste at Fannies eldste sønn, hans nåværende arving, var en lømmel med dårlige manerer, og at Doras datter hadde fått i stand en allianse med en eller annen formuende tosk.

Han ga skylden for dilemmaet han befant seg i nå på at søstrene i bunn og grunn var godhjertede. Begge to var enker og hadde sine egne formuer, og lå derfor under for de velståendes forbannelse: For mye ledig tid.

Fan hadde skutt den første pilen fra amors bue da han hadde besøkt henne i London etter Waterloo. – Dora og jeg vil se deg gift, hadde hun annonsert. – Hvorfor skulle du ikke være lykkelig?

Bright så av det kamplystne glimtet i øynene hennes – Wellington hadde forøvrig hatt samme uttrykk – at det ikke nyttet å fortelle søsteren at han allerede var lykkelig. Om sannheten skulle sies, så hadde det lille han hadde sett av Fans ekteskap, før advokaten hadde vært vennlig nok til å dø, fortalt ham at søsteren antagelig ikke var særlig lykkelig.

Dora fulgte alltid etter Fan, og la til sine grunner for hvorfor hun mente han trengte en hustru til å Lede Ham Gjennom Livets Irrganger. Dora snakket med store forbokstaver. Grunnene hennes var skjulte og forsagte, som alt hun sa, men han var for lamslått over Fans første utsagn til å kommentere dem.

Lillebroren deres skulle få seg en hustru. Under den samme ferien hadde de presentert ham for en rekke damer, noen unge nok til å være døtrene hans, og noen eldre og desperate. Noen var skjønne, men de fleste hadde mangler på det området han anså som viktig: god samtale. Noen å snakke med – det var det viktigste. Ble disse London-damene skremt av tittelen og uniformen hans? Ble de skremt av kroken? Var de ikke interesserte i noe av det han syntes var interessant? Han hadde måttet delta i flere samtaler om været og hva som skjedde hos Almacks enn han egentlig orket.

Søstrene hans var uansett fast bestemte. Fan og Dora kjente tydeligvis de fleste passende kvinnene på de britiske øyer. Han klarte å avlede dem umiddelbart etter at han pensjonerte seg, mens han brukte tiden sin i eiendomsbyråer, på jakt etter en eiendom nær Plymouth. Han leide rom i Plymouth mens han lette. Straks han hadde fått dørhammeren på sin egen dør, hadde paraden overvåket av søstrene hans begynt på nytt.

Det hadde moret ham i starten, men han ble fort nok desperat av det. Søstrene mine kjenner meg ikke særlig godt, innså han etter flere uker. Det toppet seg da Fan ikke bare bestemte at hun skulle finne en livsledsager til ham, hun skulle også innrede det nye hjemmet hans, og det i den forferdelige egyptiske stilen som selv han visste var gått av mote. Da den første stolen formet som en sjakal ankom, visste han at han var nødt til å handle.

Og det var derfor han satt og ventet på miss Prunella Batchthorpe, som hadde gått med på å gifte seg med ham og deretter la ham være i fred. Dick Batchthorpe, kommandøren på flaggskipet hans, hadde nevnt henne ofte i løpet av årene deres sammen. Noe i Bright protesterte mot å følge rådet fra to av de mest tomhjernede damene han visste om; men det ville være en vennlig gest både til Dick, som ikke så frem til å måtte understøtte en gammel jomfru, og til den gamle jomfruen selv, som hadde forsikret ham om at hun ville holde huset hans i orden og ellers ikke være til bry.

Mens han satt i spisestuen på the Drake, med de store vinduene ut mot gaten, kunne han ikke hjelpe for at han kjente en viss lettelse over at hun ikke dukket opp, selv om han forbannet sin egen overfladiskhet. Miss Batchthorpe var mer enn normalt alminnelig.

Han hørte en vogn stoppe foran døren og så opp med et uttrykk som lignet forskrekkelse nå da han hadde fortalt seg selv at miss Batchthorpe ikke passet. Han reiste seg og prøvde å ikke virke for interessert i gaten utenfor, før han satte seg ned igjen. Det var bare en ølvogn, gudskjelov.

Bright klappet på spesiallisensen i lommen. Det var umulig å si hvor lenge den gjaldt.

Han dro ut uret fra lommen. Han hadde ventet i over en time. Fantes det en lovfestet tidsbegrensning på hvor lenge en kommende, om enn motvillig, brudgom skulle vente på en kvinne han ikke lenger ønsket å gifte seg med? Det var allikevel midt på dagen og på tide med lunsj. Kokken hans hadde bestemt seg for å streike, så det var ikke noe å få hjemme.

Ikke det at han så på sin nye eiendom som hjemme. Uferdig som den var, så var det bare stedet han bodde for øyeblikket. Han sukket. Hjemmet hans var fortsatt sjøen.

Han så seg om etter en servitør, og med ett falt blikket hans på en vakker kvinnenakke. Hadde hun sittet der hele tiden? Hun satt litt til siden foran ham, fullstendig samlet og med hendene i fanget. Han hadde god anledning til å betrakte henne uten at det virket påfallende.

En tekanne stod foran henne, ved siden av en kopp og en skål. Hun tok en slurk nå og da, og han fikk inntrykk av at hun gjorde alt hun kunne for å kunne sitte der lenger. Bright kunne knapt huske å ha sett en kvinne sitte alene på the Drake før, og lurte på om hun ventet på noen. Kanskje ikke, for hun så ikke mot døren når folk kom inn.

Han antok at hun var en dame, siden hun satt her, men kjolen hennes var langt fra moteriktig. Det var en enkel, grå kjole, og kysen hennes var godt brukt.

Hun flyttet lett på seg på stolen, og han la merke til den slanke figuren hennes. Han så nærmere på henne. Kjolen var snurpet inn i ryggen med en sløyfe som holdt stoffet sammen. Dette var en kjole for stor for kroppen den skjulte. Har du vært syk, madam? spurte han seg selv.

Han så ikke ansiktet hennes særlig godt på grunn av kysen, men håret hennes så ut til å være brunt, og samlet i en tykk masse bak på hodet. Mens han betraktet det lille han så av ansiktet hennes, så han at hun hadde blikket festet på en gentleman ved et bord like ved som nettopp hadde brettet sammen avisen sin. Hun lente seg lett forover mens hun så på ham. Da han endelig reiste seg, snudde hun seg og så ham gå ut av værelset, og ga Bright utsyn til en rett nese, lepper som buet seg svakt nedover og øyne som var like brune som hans egne.

Med mannen ute av rommet, gikk hun til bordet hans og tok den forlatte avisen med seg til sin egen plass. Bright hadde aldri sett en dame lese en avis før. Han så fascinert på mens hun tittet på forsiden, før hun bladde seg gjennom til siste side, hvor han visste at annonsene og offentlige kunngjøringer stod. Leste hun gjennom de diskrete annonsene over miksturer mot kvinnelige plager? Fikk nysgjerrigheten henne til å lese om pågående søksmål eller hvem som skyldte hvem penger? Dette var virkelig en usedvanlig kvinne.

Øynene hennes gled fort nedover sidene. Hun ristet på hodet, lukket avisen og brettet den pent sammen, før hun tok en ny slurk av teen. Like etter så hun ned i pompaduren, som om hun prøvde å tvinge frem penger ved tankens kraft.

Mer nysgjerrig enn noen gang åpnet Bright sin egen avis på de to siste sidene, undrende på hva som hadde forårsaket slik skuffelse. Annonsene «Stilling ledig» strakte seg nedover to smale rader. Han leste gjennom dem; ingenting for kvinner.

Han så opp tidsnok til å se at damen så ned i pompaduren igjen. Bright fant seg selv i å ønske, i likhet med henne, at noe skulle materialisere seg. Han hadde kanskje misforstått alle tegnene, men han visste at han var en god menneskekjenner. Dette var en dame uten midler som så etter en stilling av et eller annet slag.

Bright så på mens servitøren kom tilbake til bordet hennes. Hun smilte pent til ham og ristet på hodet. Mannen gikk ikke videre med det samme, men snakket med henne med lav stemme, noe som gjorde henne merkbart blekere. Han forsøker å kaste henne ut, tenkte Bright alarmert, noe som igjen førte til at han ble indignert. Hvordan våget mannen! Spisesalen var på ingen måte full.

Han satt og kokte av sinne, før han klarte å roe seg litt og konsentrerte seg om det han anså som sitt dilemma. Du husker at du ikke lenger er ansvarlig for hele nasjonen? spurte han seg selv taust. La dette ligge.

Han klarte det ikke. Han hadde brukt altfor mange år – nesten hele livet – på å passe på denne øya og dens beboere til å kunne snu ryggen til noen som muligens var i vanskeligheter. Innen servitøren kom tilbake til bordet, var Bright klar. Det involverte en av de få løgnene han noen gang kom til å fortelle, men han klarte ikke å tenke fortere.

Servitøren smilte og bukket og kom med forslag til lunsj, hvorpå han skrev ned Brights svar. Bright fikk mannen nærmere. – Vil du hjelpe meg?

– Så godt jeg kan, sir.

– Ser du den damen der borte? Hun er min kusine, og vi har blitt uvenner.

– Ah, disse damene, svarte servitøren og ristet på hodet.

Bright klarte å finne akkurat den riktige tonen av anger i stemmen. – Jeg trodde jeg kunne blidgjøre henne. Det dreier seg om en krangel som begynte for lenge siden, men som du kan se, sitter vi fortsatt ved separate bord, og jeg lovet hennes mor … Han lot stemmen svinne hen med det han håpet var enda mer anger.

– Hva ønsker du at jeg skal gjøre, sir?

– Server henne den samme middagen som du serverer meg. Jeg skal sette meg hos henne, og så får vi se hva som skjer. Det kan hende hun blir urolig. Det kan til og med hende hun reiser seg og går, men jeg er nødt til å forsøke. Du forstår meg sikkert.

Servitøren nikket, noterte på blokken sin og forlot bordet med enda et bukk.

Jeg må være en mer overbevisende løgner enn jeg trodde, tenkte Bright og smilte for seg selv.

Han håpet at maten ville komme fort, før damen var ferdig med teen sin og forlot stedet. Han kunne ikke følge etter henne; det stred mot all anstendighet. Som det var nå, hadde han vinden mot seg. Han så på damen igjen, mens hun enda en gang kikket ned i pompaduren sin og svelget. Du har vinden enda mer mot deg enn jeg har, tenkte han. Jeg har et sted å bo. Det er jeg redd du ikke har.

Tidlig i karrieren hans hadde han ført en gruppe menn til Barbareskkysten. En rekke ting hadde gått galt, men han fikk overtaket og overlevde med flesteparten av mennene sine. Han kom aldri til å glemme følelsen like før jollene gled inn mot land – knuten i magen, den tørre munnen og den irriterende rykningen i venstre øye. Han følte alt sammen på ny idet han reiste seg og gikk mot det andre bordet. Forskjellen var at denne gangen visste han at han ville lykkes. Den tøffe seieren på Barbareskkysten den gangen hadde gjort hvert angrep siden til en seier, rett og slett fordi han visste han kunne.

Han holdt stemmen sin lav. – Madam?

Hun så på ham med redde øyne. Hvordan kunne brune øyne være så dype?

– J-ja?

Svaret hennes fortalte ham massevis. Hun var en dame, for hun hadde tydeligvis ikke blitt tilsnakket på denne måten før. Best å komme med tittelen først.

– Jeg er admiral Charles Bright, nettopp pensjonert fra Den Blå Flåten, og jeg … Han tidde. Han hadde trodd at det ville berolige henne, men hun så enda blekere ut. – Madam, kan jeg … kan jeg sette meg?

Hun nikket med øynene festet på ham, som om hun forventet det verste.

Han smilte det han håpet var sitt mest beroligende smil. – Egentlig så lurte jeg på om jeg kunne hjelpe deg med noe. Han var ikke sikker på hva han skulle si videre, så han falt tilbake til marineuttrykk. – Du ser ut til å være i motvind.

Det fantes ingenting annet enn forsiktighet i øynene hennes, men hun var for høflig til å be ham flytte seg. – Admiral, jeg tviler på at det finnes noen måte du kan hjelpe på.

Han bøyde seg litt nærmere, og hun flyttet seg like diskret bakover. – Ba servitøren deg om å forlate stedet når du har drukket opp teen?

Rødmen som spredde seg opp fra halsen hennes sa ham alt. Hun nikket, for skamfull til å se på ham. Hun sa ingenting på en lang stund, som om hun vurderte om det passet seg å fortsette samtalen. – Du snakket om motvind, sir Charles, sa hun endelig, før hun ristet på hodet, ute av stand til å fortsette.

Hun har kjennskap til nautisk terminologi, tenkte han, før han kastet seg uti det. – Jeg kunne ikke hjelpe for at jeg la merke til hvor ofte du så i pompaduren din. Jeg husker at jeg pleide å gjøre det da jeg var yngre, som for å forsøke å mane frem noen mynter, hva?

Ansiktet hennes var fortsatt rødlett, men hun klarte å smile. – Det går aldri, gjør det vel?

– Ikke med mindre man er alkymist eller en særdeles suksessrik helgen.

Smilet hennes ble bredere, og hun så ut til å slappe litt av.

– Madam, jeg har fortalt deg navnet mitt. Det er din tur, hvis du vil være så vennlig.

– Mrs Paul.

Bright kjente et øyeblikks skuffelse, noe som overrasket ham. – Venter du på ektemannen din?

Hun ristet på hodet. – Nei, admiral. Han gikk bort for fem år siden.

– Jeg forstår, mrs Paul. Han så opp og fikk se servitøren nærme seg med en suppeterrin. En annen servitør gikk rett bak ham med mer mat. – Jeg tenkte du kanskje ville like noe å spise.

Hun begynte å reise seg, men ble stoppet av servitøren, som satte en skål suppe foran henne. Hun satte seg ned igjen, med uro skrevet i ansiktet. – Jeg kan ikke la deg gjøre dette.

Servitøren blunket til Bright, som om han hadde forventet at hun kom til å si akkurat det. – Jeg insisterer, svarte Bright.

Servitøren jobbet raskt. Et øyeblikk etter var han borte, etter å ha gitt mrs Paul et velvillig blikk, tydelig fornøyd med rollen han hadde spilt i den påståtte forsoningen.

Allikevel satt hun stille med hendene i fanget mens hun stirret ned på maten, redd for å se på ham. Han hadde kanskje tilbrakt hele sitt liv på sjøen, men han visste at han hadde brutt all anstendighet. I det minste har hun ikke kommentert været, tenkte han. Han gjenkjente en slått kvinne når han så en, og han hadde ikke noe ønske om å legge stein til byrden hennes. Han visste ikke om han hadde en mild side, men kanskje dette var anledningen til å finne det ut.

– Mrs Paul, du har et problem foran deg, sa han med mild, men fast stemme. – Jeg har tenkt å spise fordi jeg er sulten. Vær så snill å tro meg når jeg sier at jeg ikke har noe annet motiv enn at jeg håper du vil holde meg med selskap.

Hun sa ikke et ord. Han tok opp skjeen og begynte på suppen. Den var kraftig og kjøttrik, akkurat slik han likte den. Han gløttet på henne, bare for å se tårer falle ned i suppen. Han holdt pusten uten å si noe idet hun tok opp suppeskjeen. Hun spiste, ute av stand til å klare å stilne den lille lyden av nytelse som fortalte ham hvor lenge det var siden hun hadde spist sist. Et øyeblikk ble han sint over at en stolt kvinne kunne bli så redusert i seiersrike England. Hvorfor overrasket det ham? Han hadde sett sjømenn tigge på gatehjørner etter at krigen tok slutt.

– Mrs Fillion lager bestandig suppen selv, sa han. – Jeg har spist noen måltider her i løpet av krigen.

Mrs Paul så på ham med de vakre øynene sine, så altfor store i det smale ansiktet. – Jeg vil si at hun tok i akkurat passe med basilikum, er du ikke enig?

Det var en stolt bemerkning fra en kvinne som stod nesten på bar bakke, og det rørte ham. Hun spiste sakte og nøt hver bit, som om hun ikke forventet å få spise igjen etter dette. Han fortalte henne litt om livet i flåten og om den nylige avgangen mens hun spiste. Han holdt strømmen av ord gående for å legge et skjær av normalitet over noe som var en merkelig lunsj for dem begge.

Etter suppen fikk de servert roastbiff, med poteter som var så møre at han fikk lyst til å spise dem på mrs Pauls tallerken også. Han ville at hun skulle fortelle noe om seg selv og ble belønnet etter neste rett, da hun til slutt la fra seg gaffelen.

– Sir Charles, jeg …

Han måtte avbryte. – Du kan kalle meg admiral Bright, sa han og la fra seg gaffelen, han også, mens han nikket til servitøren om at han skulle ta tallerkenene. – Jeg synes kronen slo menn til riddere over en lav sko i løpet av krigen. Jeg fortjente å bli admiral.

Hun smilte til det og tørket seg om munnen. – Som du vil, admiral. Takk for lunsjen. Kanskje jeg skulle fortelle litt om meg selv.

– Bare hvis du vil.

– Det vil jeg. Jeg vil ikke at du skal tro at jeg vanligvis er så dårlig stilt. Vanligvis er jeg ansatt.

Bright tenkte på konene til kapteinene sine og de andre admiralene – kvinner som ble hjemme i trygghet, tok vare på familien og bekymret seg for mennene som var ute til sjøs. Han tenkte på de løse kvinnene som frekventerte havnene og tilbød tjenestene sine til sjømennene. Han hadde aldri møtt en kvinne som utførte et ærlig arbeide. – Fortsett, mrs Paul.

– Siden min mann … døde, har jeg vært selskapsdame, sa hun, og ventet med å fortsette til servitøren var utenfor hørevidde. – Som du hører, så er jeg fra Skottland.

– Nei! ertet Bright, takknemlig for at hun ikke lenger var på gråten. Hun så på ham på en sånn måte at han måtte le.

– Jeg har vært selskapsdame for eldre, men de har en tendens til å dø. Øynene hennes glitret av morskap. – Å! La meg forsikre deg om at det ikke er min feil.

Han lo lavt. – Jeg mistenkte deg ikke for å drepe gamle mennesker, mrs Paul.

– Det trodde jeg ikke, sa hun vennlig. – Jeg hadde gått seks uker uten en stilling, sir, da jeg fant en her i Plymouth.

– Hvor bodde du?

– I Bath. Jeg fikk altså endelig en stilling, og hadde akkurat nok penger til å ta postvognen.

Hun tidde, og han så at frykten hennes var på vei tilbake. Alt han kunne gjøre var å spøke med henne, selv om han helst ville ta hånden hennes og klemme den. – La meg gjette; de syntes ikke aksenten din var sjarmerende.

Hun ristet på hodet. – Mrs Cole døde dagen før jeg ankom. Hun nølte.

– Hva gjorde du? spurte han stille.

– Jeg ba om å få dekket reisen tilbake til Bath, men svigerdatteren nektet. Ansiktet hennes ble hardt. – Hun fikk butleren til å få meg vekk fra trappen deres.

Og jeg blir nervøs over to tåpelige søstre? spurte Bright seg selv. – Er det noe som venter deg i Bath?

Hun var stille en lang stund. – Det er ikke noen noe sted, admiral Bright, innrømmet hun til slutt. – Jeg har sittet her og forsøkt å få mot til å spørre eieren om han trenger kjøkkenhjelp.

De ble stille begge to.

Bright var ikke en impulsiv mann. Han tvilte på om han noen gang hadde trukket et eneste impulsivt åndedrag. Men nå så han på mrs Paul og lurte på hva hun syntes om ham. Han visste lite om henne bortsett fra at hun var skotsk, og etter aksenten hennes å dømme, antagelig fra lavlandet. Hun var forbi den første ungdommen, og var enke. Hun hadde blitt tildelt en umulig hånd. Og ikke en gang har du klynket om været eller om Almacks, tenkte han. Du har heller ikke gjort dette om til en Cheltenhamtragedie.

Han tok fram uret. Musen var nesten tre timer forsinket. Han trakk pusten så dypt som han aldri før hadde gjort.

– Mrs Paul, jeg har en idé. La meg høre hva du synes.