Margaret McPhee

Den mystiske miss Noir

Oversatt av

Anne Maria Røe

MINISERIE: EN GENTLEMANS RYKTE

Dette er del en av to i miniserien En gentlemans rykte.

De to gentlemennene Dominic Furneux og Sebastian Hunter kan gå gjennom ild og vann for hverandre.

Kjære leser!

Først var det egentlig ikke denne romanen jeg hadde tenkt å skrive. Jeg holdt på med en helt annen historie da Arabella en dag dukket opp i hodet mitt. Men da hun vel var kommet dit, ga hun meg ikke fred før jeg hadde fortalt hennes historie også. Og her er den. Litt mer dristig enn de fleste, kanskje, men det må jeg nok si er Arabellas feil.

I alle fall håper jeg at du vil like å lese om Arabella og hennes lykkelige slutt sammen med Dominic.

Margaret

Til Patricia – håper boken ikke er for dristig for deg!

Første kapittel

April 1809

I den store og smakfullt innredete dagligstuen i mrs Silvers House of Rainbow Pleasures i St. James’ District i London vandret Arabella Marlbrook hvileløst frem og tilbake og forsøkte å fortrenge angsten som lå som en tung knute i magen.

Den svarte silkekjolen hun hadde på seg, var egentlig sydd for å passe en tynnere kvinneskikkelse, og den var usømmelig trang over hoftene og brystene. Hun var også smertelig klar over at hun verken hadde på seg underskjørt eller korsett.

Hunden var iskald, likevel var hun klam i hendene. Dessuten fryktet hun at de svarte fjærene i masken hun bar, ikke ville skjule hvem hun var.

Det satt fem andre kvinner i dagligstuen, og alle var kledd i forskjellige farger. Antrekkene deres fikk Arabella til å se temmelig påkledd ut.

– Vær så snill, sett deg, Arabella, sa miss Rouge mens hun lente seg tilbake mot sofaryggen. Hun var iført purpurrødt undertøyet og ditto strømper. – Du gjør meg svimmel. Best at du sparer på kreftene, for det vil komme mange ivrige herrer hit i kveld. Og noe av det de forlanger, kan være ganske krevende, for å si det mildt. Hun smilte lurt, og bak de røde fjærene på masken så øynene nesten svarte ut.

– La henne være, Alice. Tenk på hvordan du selv hadde det den første kvelden. Det er bare naturlig at hun er nervøs, sa blekrosa miss Rose, som sto og lente seg mot peishyllen. De slikkende flammene lyste opp beina hennes gjennom den rosa silken. Det så ikke ut som hun hadde på seg noe skjørt i det hele tatt. Hun så på Arabella. – Du vil klare deg fint, jenta mi. Ingenting å bekymre seg for.

Arabella sendte miss Rose et takknemlig blikk og snudde seg mot miss Rouge. – Vær så snill; ikke bruk døpenavnet mitt. Jeg trodde vi skulle benytte de navnene mrs Silver har gitt oss. Arabella ønsket ikke at mannen hun skulle gå til sengs med denne kvelden – magen hennes vrengte seg bare ved tanken – skulle få rede på hvem hun virkelig var. Det var svært viktig at ikke det minste hint om skammen som festet seg ved navnet hennes, kom noen hun var glad i for øret.

– Det er bare et navn, miss Noir. Hold skjørtet ditt på plass! kom det kjapt fra miss Rouge.

– Til hun får med seg en mann ovenpå i det minste, kom det spydig fra den lille, blåkledde blondinen i lenestolen. Hun lo av sin egen spøk, og alle de andre kvinnene lo med, bortsett fra Arabella.

Arabella snudde seg vekk slik at de ikke skulle se hvor ydmyket hun var. Så stilte hun seg foran bokhyllen, som om hun leste boktitlene i tur og orden. Hun vendte seg ikke mot de andre før hun hadde tatt seg sammen.

Alice, miss Rouge, satt og filte neglene. Ellen, miss Vert, gjespet og lukket øynene for å ta seg en høneblund på divanen. Lizzie, miss Bleu, og Louisa, miss Jaune, satt fordypet i en lav samtale, og Tilly, miss Rose, leste en kjærlighetsroman.

Arabella saumfarte innredningen i et forsøk på å få tankene bort fra det som lå foran henne. Det var et vakkert rom, la hun merke til. Kanskje et av det vakreste hun hadde sett. Gulvplankene var av polert eik og dekket av et stort tyrkisk teppe i gylne, blå og elfenbensfargete toner. Veggene var lyseblå, og det ga hele rommet en beroligende stemning. Midt i taket med gipsstukkatur hang det en stor lysekrone av krystall, og rundt omkring i rommet var det flere lignende vegglysestaker ved siden av store, elegante speil som forstørret de glitrende flammene fra stearinlysene. Møblene var først og fremst av eik, og de var vakkert skåret ut, diskrete og smakfulle.

Det var fem lenestoler der, to sofaer og en divan. Noen av møblene var trukket i elfenbensfarget og lyseblått stoff. Andre var bare elfenbensfargete, mens andre igjen hadde en lys gullfarge som formelig glitret i skinnet fra lysene. På et bord borte i et hjørne av rommet sto det en vase fylt av avskårne blomster; hvite, kremfargete og i forskjellige nyanser av gult.

Det kunne like gjerne ha vært dagligstuen i et hvilket som helst aktverdig rikmannshjem i London. Arabella undret seg over kontrasten mellom den elegant og avslappede innredningen og den bitre sannheten om hva som foregikk innenfor disse veggene. Nok en gang ble hun slått av den sørgelige grunnen til at hun var her.

Hun fryktet det øyeblikket da en eller annen mann ville dukke opp for å kjøpe «tjenestene» hun skulle tilby. Hun kjempet hele tiden mot trangen til å reise seg, spasere ut av døren og løpe hjem. Men hun visste godt at hun ikke kunne gjøre noe slikt. Hun visste like godt hvorfor hun var her og hvorfor hun måtte gjennomføre dette.

Hun lukket øynene og forsøkte å svelge kvalmen og undertrykke angsten som fikk kaldsvetten til å bryte ut i pannen og på overleppen. Mrs Silver hadde lovet henne hundre guineas i uken. Og det var for en formue å regne.

Ett hundre pund for å selge seg selv. Ett hundre pund for å redde familien.

*

Dominic Furneaux, også kjent som hertugen av Arlesford, dreide sakte på brandyglasset mens han gransket kortene han holdt i hånden. Da han hadde tatt en avgjørelse, tømte han innholdet i glasset i en eneste slurk og ga tegn til at han som delte ut, skulle gi ham et nytt kort.

Det hørtes et tydelig gisp fra de elegant kledde mennene som satt rundt spillebordet til hertugen på White’s Gentlemen’s Club. Haugen av guineas som lå midt på bordet, var høy, og mesteparten av myntene var det hertugen selv som hadde satset. Kortet ble nå lagt med billedsiden opp på den grønne filten foran hertugen.

Marcus Henshall, vicomte Stanley, strakte hals og kikket over hodene og bort på mennene som sto foran ham.

Hjerteress.

– Det bringer bud om kjærlighet, hvisket en eller annen.

Hertugen overså dem bare. – Femkortshånd. Vingt-et-un. Han smilte likegyldig og la kortene på bordet slik at alle kunne se dem.

– Pokker heller, Arlesford er en heldig djevel! utbrøt en annen av mennene.

Det lød latter og mumling rundt bordet, og stoler skrapte mot det nypolerte gulvet mens vennene hans kastet kortene og kom seg på beina.

– Hva sier dere til å oppsøke andre slags fornøyelser nå? spurte lord Bullford.

Forslaget ble møtt med rå latter.

– Jeg vet akkurat hvor vi kan dra, skjøt lord Devlin inn. – Et etablissement hvor varene er svært så delikate og kan tilfredsstille selv den mest kresne gentleman!

Det lød enda mer latter og slibrige kommentarer.

Dominic så på mens Stanley unnskyldte seg. Han hadde det travelt med å komme seg hjem til hustruen og det nyfødte barnet. Brått følte han et stikk av sjalusi og bitterhet. Det var ingen hustru med barn som satt hjemme og ventet på Dominic. Det var faktisk ikke noe av det han ønsket seg på Arlesford House; kanskje med unntak av brandykjelleren. Men det var slik han ville ha det, for kvinner var noen troløse skapninger.

– Kom igjen, Arlesford, kom det fra Sebastian Hunter, eneste sønn og arving til en enorm formue. – Vi kan ikke la deg feire helt alene.

– Når har jeg egentlig feiret noe alene? spurte Dominic og trakk likegyldig på skuldrene.

– Det er sant, gamle venn, sa Bullford. – Men jeg skal vedde på at nytelsene som venter på deg i det paradiset Devlin skal ta oss med til, vil slå det en eller annen frøken som venter på deg i din egen seng, kan tilby.

Dominic smilte kryptisk. Han hadde hatt sin andel kvinner, det skulle være sikkert og visst, og han fortjente nok tilnavnet rundbrenner, som London-sosieteten hadde gitt ham. Men det lå ingen liten frøken og ventet på ham i sengen. Det hadde det aldri gjort. Dominic tok ikke med seg kvinner hjem. Han oppsøkte sengene til de kvinnene som var med på leken og ikke plaget ham i ettertid. Han ga dem penger og dyre gaver, men aldri noe av seg selv. Ikke noe av betydning i alle fall, og han lot seg ikke bli såret. I tillegg opptrådte han alltid diskret.

Han hadde ingen anelse om hvilket etablissement Devlin snakket om. Han tok en kikk rundt bordet og la merke til hvor opprømte og støyende vennene var. De var altfor opphisset til å vise den minste diskresjon, og unge Northcote var den verste. For bare å understreke det hele tok Northcote imot vinflasken som Fallingham tilbød ham og drakk rett fra den, slik at den rubinrøde væsken rant nedover haken og laget flekker på halsbindet og skjorten til unggutten.

– Arlesford oppfører seg pent for tiden. Han vil gjerne gjøre inntrykk på Misbourne og datteren hans. Pen, liten arving med en enda penere medgift på kjøpet! ropte unge Northcote.

Nå pep og hoiet alle sammen.

– Siden du tydeligvis setter pris på fordelene hennes, Northcote, så kan du få henne. Jeg har ikke til hensikt å gå i fella og bli dratt med til alters, og det vet du godt.

Fallingham klukklo. – Gamle Misbourne er ikke enig. Sosieteten har veddet hundre guineas på at hertugen av A vil ha inngått forlovelse med en viss miss W før sesongen er over.

Dominic ble iskald innvendig. – For et toskete veddemål! En eller annen vil snart bli hundre guineas fattigere.

– Au contraire, sa Bullford. – Man påstår at Misbourne satt og snakket om det her på denne klubben. Han er veldig oppsatt på at du skal gifte deg med datteren hans. Han ser på det som en æressak.

– Da har Misbourne misforstått både æresbegrepet og meg. Dominic gikk ikke glipp av det megetsigende blikket som Hunter sendte ham da han hørte hva Bullford sa. I motsetning til de andre kjente Hunter sannheten. Han visste hva Dominic hadde funnet da han kom hjem til Amersham for nesten seks år siden, og han forsto hvorfor vennen ikke hadde noe ønske om å gifte seg etter det.

Devlin sto og himlet med øynene i døråpningen. – Når man snakker om solen! Misbourne og kameratene hans er nettopp kommet, og de håper utvilsomt å få med seg den fremtidige svigersønnen på et slag kort, sa han med en liten latter.

– Det er absolutt på tide at vi oppsøker de fornøyelsene Devlin har anbefalt så varm, mumlet Hunter.

– Og gi unge Northcote den opplæringen han fortjener, lo Devlin.

– Med den mengden Northcote har fått å drikke, tviler jeg på om han er klar for den typen opplæring, sa Dominic tørt.

– Det er skikkelig urettferdig sagt, Arlesford! Du skal bare vite at junior er mer enn klar for brasene. Han rykker til bare ved tanken.

– Så bevis det, fniste Fallingham.

Northcote kom seg på beina og begynte å kneppe opp buksene sine.

– Ikke vær en slik tosk, snerret Dominic. Og dermed rapte Northcote og satte seg igjen.

– Du må nok bli med oss, Arlesford. Hvem andre kan vel hindre Northcote i å dumme seg helt og holdent ut? sa Hunter.

– Ja, hvem andre? Dominic hevet det ene øyebrynet, men spydigheten gikk ikke hjem hos Hunter.

Nå var Northcote virkelig havnet i dårlig selskap, og Dominic visste godt at han ikke burde overlate unggutten til de andre. Det måtte vel være mulig å lide seg gjennom en kveld med flørting på et eksklusivt bordell for Northcotes skyld.

Dominic fulgte etter vennene mot døråpningen og gikk forbi Misbourne mens han bare så vidt nikket i retning mannen. Som han hadde fortalt vennene sine, hadde han overhodet ikke til hensikt å begi seg ut på ekteskapsmarkedet. Dominic Furneaux hadde fått seg en lærepenge hva kvinner angikk for lenge siden. Og dermed lot han fortiden ligge.

*

Mrs Silver ga de øvrige jentene et lite, diskret forvarsel før hun skjøv gruppen med fire menn inn i rommet.

Arabella følte panikken skylle gjennom seg. Det veltet seg i magen, og hun følte seg fysisk syk med tanken på hva hun skulle gjøre med en av disse mennene, og det for penger. Et øyeblikk tok trangen til å flykte nesten overhånd. Hun ville bare løpe sin vei. Men så husket hun hvorfor hun måtte gjøre dette her. Og minnet fikk hver eneste opprørt nerve i kroppen til å roe seg og ga henne all den styrken hun trengte. Hun tok seg sammen, trakk pusten dypt og løftet blikket.

Alle de fire mennene var unge; ikke stort eldre enn hennes egne tjuefire år. Alle sammen gikk til dyre skreddere, skulle man dømme etter de mørke, ettersittende frakkene og buksene. De var røde i kinnene, det brant i blikkene deres, og alle sammen hadde definitivt fått nok å drikke. Spesielt den yngste i gruppen. Hun kunne kjenne lukten av vin og brandy helt fra der hun sto bak den stripete sofaen innerst i rommet, som om både avstanden og møblementet kunne redde henne fra det som ville skje.

Nå kastet hun et blikk på alle sammen, og hun lurte på hvilken av dem som ville velge henne. Brått ble hun bekymret for at ingen av dem ville gjøre det, og hva skulle hun gjøre da? Hun avskydde situasjonen hun befant seg i, men tanken på å komme tomhendt hjem var enda verre.

Mennene så svært så ivrige ut. De sto nærmest og siklet, og det var ikke mulig å undertrykke skjelvingen som gikk gjennom henne. Hun vendte blikket mot de to høye mennene som nettopp var kommet inn for å slutte seg til vennene sine, og dermed fikk hun hjertet i halsen.

For Arabella kjentes det nå som hun nettopp var falt fra kanten av et stup. Pusten satte seg fast i halsen, blodet frøs til is i årene, og hjertet slo så hardt og raskt at hun trodde hun skulle besvime. Hun tok et fast grep rundt sofaryggen og merket ikke at neglene gravde seg dypt ned i det elfenbenshvite materialet.

Det kan ikke være ham. Tanken gjenlød i hodet hennes. – Det kan ikke være ham. Ordene lød som en lav hvisken over leppene hennes.

Hun stirret enda mer intenst, sikker på at hun måtte ta feil. Men det var ikke mulig å ta feil. Hun ville ha kjent igjen den mørkhårete mannen hvor det skulle være. Han hadde ikke endret seg mye. Skuldrene var bredere, kroppen mer muskuløs, og han hadde fått et par rynker i det vakre ansiktet i løpet av årene, men det var ingen tvil om at mannen var Dominic Furneaux, eller hertugen av Arlesford, som han ble titulert nå.

Det så ut som han kjedet seg da han tok et overblikk over både rommet og dem som sto der. Det så ut som det var fullstendig uinteressant å stå i dagligstuen til mrs Silver. Blikket hans saumfarte henne og festet seg på ansiktet hennes. Herregud, ikke la Dominic av alle mennesker kjenne meg igjen.

Fingrene hennes rørte ved den svarte masken med fjær og forsikret seg om at den satt godt på plass, men han stirret fortsatt på henne som om han kunne se rett gjennom masken. Det kjedsommelige uttrykket var forsvunnet og var blitt erstattet av et granskende et.

Hun skvatt til da den første champagnekorken føk i været, men det var ikke lyden som fikk henne til å skjelve. Hun vendte blikket bort og la merke til at mrs Silver smilte bedrevitende i retning henne. Arabella så den eldre kvinnen peke på glassene, og brått husket hun at hun skulle servere champagne til mennene.

Miss Rouge hadde allerede helt opp den første flasken, og en av de andre mennene tok korken av den andre og begynte å helle. Arabella skalv så kraftig på hendene at hun fryktet at hun ikke ville klare å skjule det, men hun visste at hun ikke kunne bli stående og stirre på Dominic. Men kanskje hvis hun ble opptatt med et eller annet, så ville han holde opp å se på henne med det allvitende blikket?

Hun gikk bort til mrs Silver og tok opp to krystallglass med champagne, slik hun hadde fått beskjed om. Og hele tiden gikk det rundt i hodet hennes fordi hun hadde fått øye på Dominic etter alle disse årene. Hun var panikkslagen og opprørt. Hun knep igjen øynene og forsøkte å få tankene over på et annet spor.

For et sted å møte ham igjen på etter at hun hadde lært å leve med det som nesten hadde knust henne! Kanskje han ville rette oppmerksomheten mot en av de andre jentene? Men ville det egentlig bli lettere å stå her og se på at han tok med seg miss Rouge eller miss Vert eller en av de andre kvinnene ovenpå? Ville hun klare å smile tappert, late som hun flørtet, og bli med en av de andre mennene, nå som hun visste at han var her? Hun ristet benektende på hodet. Denne kvelden skulle i utgangspunktet være den vanskeligste og mest nedverdigende i livet til Arabella så langt. Nærværet til Dominic gjorde oppgaven nesten umulig å gjennomføre.

En hånd la seg på ermet hennes, og hun åpnet øynene og så at mrs Silver så både advarende og bekymret på henne.

– Ett hundre guineas i uken, kom det nesten lydløst fra henne. – Tenk på pengene.

Arabella nikket og la et panser av stål rundt følelsene sine. Så trakk hun pusten dypt og snudde seg.

Dominic sto rett foran henne.

– Miss Noir, formoder jeg. Han lot blikket gli langsomt over den gjennomsiktige kjolen, før det på nytt hvilte på ansiktet hennes. – Arlesford til tjeneste, ma’am.

Så han hadde ikke gjenkjent henne likevel. Gudskjelov! Hun sukket lettet og stålsatte seg.

– Deres Nåde. Hun tvang seg til å si disse ordene og neie for ham, men hun klarte ikke å tvinge frem noe smil. Hun følte seg frossen helt inn til margen, og hver eneste tomme av huden av kald og blodfattig. Nå ble hun endelig konfrontert med ham igjen. Hun hadde bedt så inderlig om at dette skulle skje, men så om at det aldri måtte det. All troen på at hun var ferdig med ham og at hun ikke lenger brydde seg, hadde vært en vrangforestilling. Hun brydde seg så mye om ham at det var som om luften var blitt presset ut av lungene hennes.

De stirret på hverandre, og for Arabella var det som om tiden var blitt skrudd tilbake. Nå sto hun og så på mannen hun aldri ville klare å glemme, uansett hvor hardt hun prøvde. Hun slo blikket ned slik at han ikke skulle lese noe som helst i øynene hennes. Så kikket hun seg rundt.

De andre kvinnene sto og smilte og småpratet, flørtende og eggende. Hver av dem hadde funnet seg en mann. I hjørnet av rommet sto mrs Silver og så oppgitt på Arabella. Den eldre kvinnen lot blikket flakke fra Dominic og til de to glassene med champagne som Arabella fortsatt sto og tviholdt i.

Det fantes ingen utvei nå. Arabella holdt hodet høyt og tvang seg til å se på Dominic. – Kan jeg få by på litt champagne?

Han overhørte spørsmålet og studerte henne med de mørkebrune øynene som var så skremmende velkjente. Sekundene gikk over til minutter mens de stirret på hverandre, og champagnen var tydeligvis glemt. Men brått ble han mørkere i blikket og tok imot glasset hun rakte ham.

– Jeg burde … Hun så seg rundt etter en annen hun kunne gi glass nummer to, men alle sammen sto allerede og drakk, og de hadde oppmerksomheten så tydelig rettet annetsteds. Arabella følte seg brydd.

– Dette er til deg, tror jeg, sa Dominic. Han tok en pause og satte det mørke blikket i henne på nytt: – Kanskje vi kan drikke champagnen sammen ovenpå?

Hjertet til Arabella hoppet over et slag, så galopperte det av sted. Pusten satte seg fast i halsen. Brått var hele hennes verden blitt snudd på hodet.

Hun visste hva forslaget hans innebar.

Dominic hadde valgt seg ut henne.

Kroppen skalv ved vissheten, og hun var ikke helt klar over om dette var det verste eller det beste som kunne ha skjedd henne. Det var gått nesten seks år, likevel var det som om leppene hennes fortsatt brant av kyssene hans. Kroppen hennes glødet ennå etter elskoven deres. Det gikk på stoltheten løs å måtte gi seg hen til ham igjen, og denne gangen for penger.

Det klødde i fingrene hennes etter å kyle innholdet i glasset i ansiktet på ham, skrike et eller annet til ham og fornekte ham på en nådeløs måte. Hun så for seg at han ble stående der med ansiktet og håret gjennomvått av champagne, ydmyket foran alle vennene sine. Denne forestillingen var det eneste lyspunktet i den mørke vissheten om hva som var i ferd med å skje. Men Arabella gjorde ikke fantasien om til handling, for det hadde hun ikke råd til. Selv om raseriet strømmet gjennom henne, glemte hun ikke den nakne og brutale sannheten om hvorfor hun nå befant seg her i mrs Silvers House of Rainbow Pleasures. Hun hadde forpliktelser.

Og nå var hun ærlig og pragmatisk nok til å innrømme for seg selv at om hun måtte gå til sengs med en mann denne kvelden, var det bedre at det ble Dominic enn en fremmed.

Hun tok et nytt overblikk over de øvrige mennene i rommet. Ansiktene deres glinset av svette og var høyrøde av alle drikkevarene, og lysten lyste grådig i øynene deres. Uansett hvor mye hun hatet å innrømme det, var vissheten om at det kom til å være Dominic og ikke en av de andre en lettelse, selv om det føltes bittert. Og hvis hun holdt masken på plass, ville han aldri finne ut hvem den kvinnen han betalte for, egentlig var. Dermed ville det hele i det minste være til å utstå.

Arabella svelget stoltheten og møtte blikket hans. Hun nikket og snudde seg for å føre ham til det rommet mrs Silver hadde vist henne.

*

Dominic klarte ikke å ta blikket vekk fra miss Noir inne på soverommet som var dekorert i svart. Han visste godt at han stirret åpenlyst, men klarte ikke å la være. Alle de gode hensiktene med å passe på Northcote var blitt glemt i samme øyeblikk som han la øynene på henne nede i dagligstuen til mrs Silver. Det var like vanskelig å snu seg bort fra henne som å la være å puste. Det var som om årene hadde stått stille, at det var en annen kvinne som sto foran ham.

– Er det noe galt? spurte hun.

Helvete heller, tenkte han; nå lød hun også som henne.

Miss Noir fiklet nervøst med masken.

– Beklager oppførselen min, men utseendet ditt vekker minner i meg. Du ligner svært mye på en jeg kjente en gang i tiden. Og det var grunnen til at han nå sto sammen med henne på et av soverommene på bordellet. Og det var også grunnen til at han heller burde snu ryggen til og gå sin vei. Nå var smerten og bitterheten vendt tilbake, men da han fikk se denne kvinnen, fikk han lyst på henne på en rendyrket desperat måte. Han ville ha henne fordi hun lignet Arabella Tatton.

Hun verken smilte fjollet eller serverte ham forførende ord. Hun verken knyttet opp livstykket eller stilte seg foran peisen for å vise konturene av beina sine. Heller ikke la hun seg på divanen og arrangerte skjørtene for å vise frem strømpene sine. Hun så alvorlig og utilpass ut og ble bare stående og se på ham uten å si noe. Men de hvite knokene avslørte at hun ikke var så rolig som hun lot som. Og ved siden av henne på det lille bordet, midt blant svarte silkerep, fjær og vifter, boblet det i det ennå urørte champagneglasset hennes.

Han helte i seg innholdet i sitt eget glass og forsøkte på den måten å undertrykke følelsene sine.

– Du virker litt nervøs i kveld, miss Noir.

– Det er den første kvelden min her. Tilgi meg om jeg ikke oppfører meg helt som jeg skal. Jeg … Nå nølte hun, og det virket som hun strevde med å få frem ordene. – Jeg vil bare være til behag. Hun holdt hodet høyt, og glansen i øynene hennes sto i kontrast til de underdanige ordene. Hun løftet haken litt, og alt ved holdningen hennes var like anspent og stolt som om hun sto overfor en motstander i kamp, ikke en mann hun skulle gjøre sitt beste for å tilfredsstille. – Skal jeg kle av meg nå?

Han reiste seg og satte det tomme glasset ved siden av hennes fulle.

Hun var så lik Arabella at det gjorde vondt. Blodet banket glohett og heftig gjennom årene hans. Og uansett hvor hardt han prøvde å undertrykke minnene, var de så sterke og livlige som om det som hadde skjedd mellom dem, hadde skjedd i går.

Intensiteten i begjæret rystet ham, for han hadde trodd at raseriet overfor henne hadde tatt brodden av det for lenge siden. Men han var allerede hard, og kroppen pulserte av utålmodighet. Det var som om det var Arabella som sto der. Og siden kvinnen var så lik Arabella, visste Dominic at han ikke kunne avslå det hun tilbød. Han ga blaffen i hele Northcote og tok av seg snippkjolen.

– Det vil gi begge mer nytelse om jeg kler av deg, sa han med blikket festet på henne. Hun så ned, ikke på kokett vis, men som om hun ble brydd av saumfaringen. Han prøvde å ta blikket vekk, men klarte det ikke.

– Som du vil. Hun gikk bort og stilte seg foran ham, og kjolen hun hadde på seg, fremhevet kurvene i stedet for å skjule dem. Her var hun i det minste annerledes enn Arabella, for selv om Arabella hadde vært nesten like høy som denne kvinnen, hadde hun vært temmelig spinkelt bygd.

Arabella. Det var som om navnet lød som en hvisken i rommet. Og bildene strømmet gjennom tankene hans. Arabella lå ved siden av ham, lo og smilte, og han begravde ansiktet i det gylne, silkemyke håret som lå spredt utover hodeputen. Munnen hans hvisket kjærlige ord mot hennes mens hendene strøk kjærlig over den nakne og silkemyke huden.

Selv om han kjente sinnet velle opp i seg, ble Dominic enda hardere. Han anstrengte seg til det ytterste for å holde igjen. Arabella Tatton. Som han foraktet dette kvinnemennesket! Han burde komme seg unna denne kvinnen som hadde lokket alle minnene frem i lyset igjen. Det visste han godt. Men Dominic gikk ikke.

I stedet strakte han seg ut og knyttet opp kjolebåndene hennes. Han løsnet dem til livstykket delte seg og bar bud om de perfekte og fristende brystene som lå under. Brystvortene knoppet seg mot stoffet, og de hadde en nydelig rosa farge mot den bleke og perfekte huden. Og da fingrene hans strøk over dem, kjente han brystvortene bli enda hardere.

Han bøyde seg og strøk leppene over den myke huden på først det ene kinnet og så det andre, og da han så gjennom hullene i masken, la han merke til at pupillene hennes videt seg ut. De var svarte som ibenholt i øyne som hadde samme farge som Arabellas. Like blå som en solskinnsfylt sommerdag.

Arabella. Smerten var like intens som begjæret.

Munnen hans beveget seg nedover den slanke halsen, og han kysset fordypningen ved begge kragebeina mens han trakk kjolen nedover armene. Nå var båndene i livstykket løsnet helt, slik at brystene ble avslørt i all sin prakt, og han beveget munnen like over dem uten å berøre huden. Brystvortene hennes hardnet enda mer idet han kjærtegnet dem med pusten. Nå berørte han henne sakte og ertende med tungen.

Hun lukket øynene og forsøkte forgjeves å holde tilbake det sukket som unnslapp henne. Han kjente at hun skalv over hele kroppen.

Sakte og forsiktig slikket og sugde han på henne. Han veide begge de deilige brystene i hendene. Han kjente de harde hjerteslagene hennes og – mer overraskende – den svake skjelvingen i kroppen. Og da han trakk seg tilbake, rødmet hun og åpnet øynene igjen bak masken. Et kort øyeblikk så han dem glitre av begjær, før hun nok en gang lukket dem. Hun slapp kjolen ned fra armene og knappet opp knappene i midjen slik at skjørtene gled nedover beina og havnet på gulvet. Hun trådte ut av silkehaugen; naken med unntak av de høyhælte skoene, strømpene og masken hun bar.

Miss Noir sto ikke i noen utfordrende positur. Det trengte hun heller ikke. Hun sto stille, vaktsomt og stolt.

Arabella, ville han hviske. Og selv om navnet hennes aldri var blitt visket helt ut av tankene hans i løpet av alle disse årene, hadde denne kvinnen som lignet henne så mye, revet opp alle de gamle sårene. Likevel fikk han bare mer og mer lyst på henne. Som om det virkelig var Arabella som sto der.

Dominic dro av seg vesten, rev av seg halsbindet og trakk av seg skjorten. Han så øynene til miss Noir bevege seg nedover brystet hans og ned mot kulen som presset seg mot buksene. Og da blikket hennes møtte hans igjen, hadde det et merkelig uttrykk som han ikke helt klarte å tyde.

Nå gikk han frem og trakk henne inn til seg. Og kysset henne like intenst som han hadde ønsket fra det øyeblikk han fikk øye på henne. Først var hun stiv og ubevegelig, men så overga hun seg og smeltet sammen med ham. Det var akkurat som å ha den ekte Arabella i armene. Han trengte ikke engang å lukke øynene for å late som det var henne.

Han kysset henne som han ville ha kysset kvinnen han elsket. Han kysset henne med all den smerten som gjennomboret sjelen hans, og da hun besvarte kysset, ble han rystet over å føle ekkoet av hvordan det hadde vært mellom Arabella og ham. Nå trakk han seg litt tilbake for å se om han klarte å fange blikket hennes, men miss Noir snudde seg lynraskt vekk og bøyde seg for å løsne strømpebåndene.

Dominic stanset henne. – La det være, mumlet han. – Jeg vil se deg.

Hun misforsto ham og trakk seg litt unna. Dermed kunne han studere henne. Han kunne ikke la denne invitasjonen gå fra seg, og han svelget hardt da blikket feide over de lange, hvite beina som strakte seg over de mørke strømpene og opp til den lille trekanten med lyst hår mellom beina.

Hun rødmet under det granskende blikket, som om hun ikke var en øvet kurtisane som satt overskrevs på nye menn hver kveld, men som om hun fortsatt var hans Arabella.

Hun gjorde ikke tegn til å ville ta av masken foran ansiktet, og han ba henne heller ikke om å gjøre dette, for han hadde ikke noe ønske om å ødelegge illusjonen.

Han trakk av seg klærne og tok henne i armene igjen.

– Arabella, hvisket han forsiktig mot halsen hennes mens hun slo armene rundt nakken hans.

– Arabella, gjentok han idet han bar henne bort til sengen og la henne ned. Kontrasten mellom den bleke, nakne huden mot de svarte silkelakenene gjorde henne visst enda mer lik Arabella. Han hadde så lyst på henne at hele kroppen verket. Kroppen hans dekket hennes, og den ene hånden lekte med brystvorten mens han tok plass mellom beina hennes. Hun åpnet seg for ham, fuktig og klar, og selv var han hard som stål da han strøk seg mot henne. Alt ved henne – lukten, smaken og følelsen – minnet så sterkt om Arabella, og da han gled inn i den silkemyke varmen, var det Arabella han tenkte på. Og da han besteg henne, var det Arabella han red til begge pustet tungt og anstrengt og kroppene var fuktige av svette. Han red henne til han nådde klimaks og trakk seg ut akkurat idet han var i ferd med å tømme seg i henne.

For en deilig tortur.

Men i samme øyeblikk som han hadde tømt seg, rullet han bort og angret allerede på avgjørelsen om å bli med henne opp.

Hun var ikke Arabella, og alt han hadde gjort, var å rive opp gamle sår. Han følte seg tom, alene og ulykkelig som aldri før, lengtet bare etter å komme seg langt vekk fra dette stedet. Han slengte vekk sengeteppet og kløv ut av sengen.

– Takk, sa han klossete. Han fikk seg ikke til å si navnet til kvinnen. Han gikk bort fra sengen, fant skjorte og bukser og trakk dem på. En svak pusting lød fra sengen, og en lyd som hørtes mistenkelig som halvkvalt hulking.

Dominic kikket bort på sengen og kvinnen som lå stille og ubevegelig i den. Og da blikket hans møtte hennes, snudde hun seg raskt vekk og la seg på siden med ryggen mot ham, som om hun ville stenge ham helt ute.

Blikket hans festet seg på de gylne lokkene som hadde løsnet. De lå over de bleke skuldrene. Midjen var smal over de runde hoftene og den perfekte baken.

Fingrene stanset brått mens han knappet buksene. Og blodet frøs til is i årene hans. Han klarte ikke å bevege seg; heller ikke å trekke pusten. Han stirret på den runde baken og den myke, hvite huden … og den tydelige, mørke føflekken på høyre side som han husket så godt.

Sjokket rammet ham like hardt som om noen skulle tatt en pistol og skutt ham rett i brystet. Alt annet i rommet forsvant i en tåke. Dominic ble stående og gape vantro mens sannheten gikk opp for ham så brutalt at han undret på hvorfor han ikke hadde skjønt det med det samme.

– Arabella? Han hvisket navnet hennes så lavt at det knapt hørtes, likevel virket det som om han hadde skreket det. Hver eneste kurve i kroppen hennes ble stiv og anspent, og reaksjonen bekreftet de mistankene som fornuften ennå ikke hadde fått med seg. Han så den lille skjelvingen som rant gjennom henne, før hun slo sengeteppet rundt seg for å dekke nakenheten. Så kløv hun ut av sengen, og først da snudde hun seg mot ham.

De stirret på hverandre tvers over den krøllete lakenhaugen, og selve luften dirret med en spenning som knapt var til å holde ut.

Selv nå klarte han ikke å fatte det enorme ved oppdagelsen. Selv nå tenkte han at hun ville nekte for det hele. Men i tausheten hennes var det ikke den minste nektelse å spore.

Dominic strakte seg ut mot henne. Med den ene hånden dro han henne til seg, og han la knapt merke til at han trakk av henne sengeteppet i samme bevegelse. Han var altfor opptatt med å knytte opp båndene i masken hennes, og han fikk det like travelt med å rive den av. I samme øyeblikk som hun gispet, falt den svarte fjærmasken ned ved føttene deres. Og han stirret med redsel og gru på det rystede, hvite ansiktet til Arabella Tatton, eller Arabella Marlbrook som hun het nå.