Kianna Alexander

Overnattingen

Oversatt av Hege Hopen

MINISERIE: HETE RYTMER

Bombastiske beats og hamrende bass. I musikkstudioet 404 Sounds i Atlanta pulserer hjertet om kapp med rytmene. Men veien mot en vellykket hit er brokete … Dette er andre del av miniserien Hete rytmer.

Kianna Alexander har mange hatter: kjærlig kone, hønemor, rådgivende søster og skravlende venninne. Hun elsker å lese, liker å sy og male. Sjokolade, amerikansk historie, søt te og Idris Elba er noen av favorittene hennes. Hun bor i Nord-Carolina med mann, to barn og en høyt elsket samling Barbie-dukker fra åttitallet.

Til Atlanta, med kjærlighet

1

Ainsley Voss svingte inn til fortauskanten utenfor barneskolen mens hun trommet med fingrene i takt med musikken som strømmet ut fra høyttalerne, og sluttet seg til den lange rekken av foreldre som sto og ventet på barna sine. Det var fredag ettermiddag, og klokken nærmet seg halv fem. Hvert øyeblikk nå ville elleveåringen hennes, Cooper, dukke opp. Baseballtreneren deres holdt alltid tiden, for han hadde sin egen familie å ta hensyn til.

Et par minutter senere begynte elevene å strømme ut gjennom dørene. Da hun fikk øye på sønnen, oppslukt i samtale med to av lagkameratene sine, brøt hun ut i et smil. Hun grep seg selv i å tute med hornet da hun kom til å tenke på hvordan han hadde klaget på det forrige gang.

Idet sønnen og kameratene tok farvel, kikket Cooper i hennes retning. Hun smilte mot ham idet han satte seg inn i baksetet. «Hei, vennen.»

«Hei, mamma.» Han kastet fra seg ryggsekken og festet bilbeltet. «Treningen var gøy. Jeg vet at du kommer til å spørre meg om det.»

Hun humret. «Greit. Hva med resten av dagen?»

«Den var grei nok. Jeg holdt på å kjede vettet av meg i samfunnsfagtimen, men bortsett fra det …» Han trakk på skuldrene.

Hun satte bilen i gir og svingte sakte ut fra parkeringsplassen, mens den lange køen av biler sneglet seg mot utkjørselen. «Er det noe mer du vil fortelle meg?»

Etter et par sekunders stillhet åpnet sønnen munnen. «Ja, det er det faktisk. Jeg trenger noen greier.»

Ainsley ville aller helst sukke høyt, men hun holdt det inni seg. Alltid når Cooper sa at han trengte noen greier, visste hun at det var ensbetydende med å si farvel til en betraktelig sum penger. «Hva er det du trenger?»

«Treneren sier at jeg må ha nye sko, for sålene på de gamle er i ferd med å løsne. Og så skal vi jo på skoletur til Washington DC om to uker, for å besøke Smithsonian-museet. Har du glemt det?»

Hun krympet seg mens hun svingte ut i den kraftige strømmen av trafikk. «Beklager, Coop. Jeg hadde glemt det. Hvor mye er det?»

«Jeg tror det er rundt 200 dollar, siden vi skal overnatte. Og det var egentlig frist for innbetaling i dag, men jeg fikk utsettelse til mandag.»

Søren også, der røk kvelden på byen sammen med jentene. «Er det noe mer? Eller er det bare nye sko og klasseturen?» Hun ba en stille bønn om at det ikke var noe mer. Lommeboken hennes var snart helt vridd.

«Bare én ting til. Kan du sette inn noen penger på strømmekontoen min? Slik at jeg kan laste ned det nye spillet jeg har ønsket meg?»

Hun gjorde en rask hoderegning og kjente hvordan det begynte å verke i tinningen. «Jeg tror jeg kan klare å sette inn noen dollar, men ikke mer.»

«Forresten, Bryce lurte på om jeg kunne få lov til å gå på kino med ham i kveld. Kan jeg?»

Bryce var Coopers beste venn. Han var sønnen til naboene hennes, Fitz og Bebe Redford, og guttene hang sammen som erteris. Hun gned tinningen mens hun holdt den andre hånden på rattet og blikket festet på trafikken. «Jeg har nettopp hatt masse utgifter i forbindelse med semesteravgiften din, Coop. Jeg er ikke laget av penger.»

«Jeg vet det, mamma. Jeg er lei meg for at jeg hele tiden trenger nye ting.» Stemmen var tynn.

Skyldfølelsen la seg som en klo rundt hjertet hennes. «Ikke tenk på det, vennen. Jeg tror nok at du kan få penger til kinobilletten, men jeg er ikke sikker på om du kan få penger til godteri.»

«Det går bra. Bryce skal kjøpe godteri til oss begge.»

Hun sukket. Hun klarte ikke å holde det inne lenger. Greit nok, alt dette var strengt tatt ikke nødvendig, men hun ville ikke ta den diskusjonen med ham nå. Cooper ba ikke om så mye. Dessuten var han en god gutt som tok skolen på alvor og holdt seg unna trøbbel. Hun var stolt av ham, og det var han som var grunnen til at hun jobbet så hardt i utgangspunktet.

Innen de nådde hjem, hadde den lille dunkingen i tinningen utviklet seg til skikkelig hodeverk. Hun tok et par hodepinetabletter og skiftet til mer behagelige klær før hun begynte på middagen.

Cooper kom inn på kjøkkenet idet hun skrudde på stekeovnen. «Lager du mat?»

«Jeg hadde tenkt å steke en pizza.»

«Ms. Bebe spanderer burger på oss før kinoen.»

Hun stakk hånden i lommen og fisket ut en pengeseddel. «Her har du til kinobilletten.»

«Tusen takk, mamma. Jeg stikker bare bort der nå.» Han ga henne en rask klem før han forsvant ut døren.

Ainsley satte den frosne pizzaen i ovnen. Mens hun ventet på at den skulle steke ferdig, åpnet hun budsjettappen som lå på mobiltelefonen. Resultatet var ikke særlig bra. Dersom det fortsetter slik, blir jeg nødt til å selge en nyre, tenkte hun. Dette var nok en påminnelse om at det var på tide å ta noen steg oppover rangstigen på jobb. Hun hadde jobbet som administrasjonsassistent for Gage Woodson, driftssjef ved det anerkjente platestudioet 404 Sound, i over fem år nå. Hun kjente selskapet inn og ut, og det var derfor hun hadde en ledig stilling i personalavdelingen i sikte. Dersom hun kunne slå kloa i den jobben, fikk hun eget kontor, parkeringsplass og ikke minst en betraktelig lønnsøkning. Det var det siste som fristet mest.

Hun visste at hun var mer enn kvalifisert for jobben. Det eneste problemet var Gage. Den kjekke, men likevel så innesluttede sjefen hennes. Hun hadde tatt seg av ham så lenge at hun var usikker på om noen andre kunne – eller ville – klare å holde ut med ham. Dypt inni seg følte hun en sterk lojalitet til ham, noe som trolig bunnet i en vanvittig forelskelse. Forelskelsen hadde vart omtrent like lenge som hun hadde jobbet for Gage. Til nå hadde både praktiske omstendigheter og den hangen han hadde til å stenge seg inne på kontoret sitt for å jobbe, hindret henne i å gi etter for følelsene sine. Hvordan ville han takle det dersom hun sluttet å jobbe for ham? Det var likevel hensynet til Cooper som betydde aller mest. Dersom hun fikk tilbud om jobben ville hun takke ja, og Gage ble nødt til å godta valget hennes.

*

Gage Woodson kvalte en gjesp idet han slo på lysene i treningsrommet sitt nøyaktig kvart over seks, til tross for at det var lørdag. Han anså seg ikke som særlig morgenfrisk, men han satte seg på trimsykkelen og tråkket i vei.

Ti minutter senere dukket lillebroren hans, Miles, opp. Han drakk grønn juice fra et plastkrus. «God morgen, brutter.»

«Sent ute som vanlig», kommenterte Gage, og økte motstanden på sykkelen.

Miles klatret opp på sykkelen ved siden av og satte i gang sin egen økt.

Etter en halvtime på sykkelen flyttet de seg over til vektene.

Da treningsøkten var ferdig, satte de seg på verandaen som vendte ut mot hagen til Gage, og nøt hver sin proteinshake. «Hvem var det som skrev den foreløpige rapporten om utgiftene for dette kvartalet?»

«Kali Ramirez, regnskapsføreren min. Men jeg har allerede signert den. Hvorfor spør du?» Miles kikket på ham.

«Jeg klarer bare ikke å komme over det tapet vi hadde på grunn av de idiotiske handlingene mine.»

Miles himlet med øynene. «Det er ingen som klandrer deg for det. I det minste ingen i økonomiavdelingen.» Det var Miles som hadde ansvar for budsjettet for hele selskapet. «Det var ikke din feil.»

«Selvsagt var det min feil. Jeg var en idiot.» Han kom aldri til å tilgi seg selv for at han stolte på ekskjæresten, og følte seg fremdeles ansvarlig for å erstatte den summen hun hadde underslått. «Hvorfor førte du opp tapet som skjønnsmessig?»

«Det var Kali som gjorde det. Jeg godkjente det fordi det ikke falt inn under en opplagt kategori.» Miles viftet avfeiende med hånden. «Det dreier seg bare som semantikk, Gage.»

«Jeg er klar over det, men …»

«Jeg vil ikke høre flere men fra deg. Det er lørdag. Kan vi la være å snakke jobb de neste fem minuttene?»

Gage krympet seg. «Beklager.»

«Jeg vet at det ikke er din feil at du er så fokusert. Jeg tipper du har det fra pappa. Men du kan i det minste forsøke å ikke gi etter for trangen. Det er helg, været er bra. Prøv å slappe litt av.»

Han hatet å innrømme det, men broren hadde rett. Han hadde alltid slitt med å rive seg løs fra arbeidet. Jobben som driftssjef ved det familieeide platestudioet førte også med seg en stor porsjon ansvar overfor familien, de ansatte og aksjonærene, og han tok ikke lett på det ansvaret.

«Jeg har noen flotte kandidater på Tinder til deg.»

Gage ristet på hodet. «Ikke si at du har åpnet profilen din igjen. Jeg synes å huske at du klaget på at du alltid ender opp med lykkejegere.»

«Det var før. Denne gangen har jeg lagt inn et profilbilde som bare viser silhuetten min, og kun vage detaljer omkring meg selv og jobben min.» Miles gned hendene fornøyd. «Jeg har fått seks treff på bare to timer. Var på date med en deilig dame i går kveld.»

Gage lyttet halvhjertet mens broren fortalte om stevnemøtet sitt, men tankene gled hele tiden tilbake til jobben. Eller nærmere bestemt over på administrasjonsassistenten Ainsley Voss. Hun hadde en kropp som var skapt for nytelse, et vakkert, symmetrisk ansikt og silkemykt, mørkt hår. Likevel hadde han aldri lagt an på henne én eneste gang i løpet av de årene hun hadde jobbet for ham. Hun var rett og slett altfor god til jobben sin til at han kunne risikere å be henne med seg ut. Ekskjæresten, som hadde endt opp med å underslå penger fra firmaet, hadde også vært ansatt i 404 Sound, og nå var han rett og slett redd for å gå i samme felle nok en gang.

Likevel hindret det ham ikke i å fantasere om Ainsley. Hun hadde vanligvis håret samlet i en knute på toppen av hodet, og i drømmene sine så han for seg at han slapp håret hennes fri, slik at det falt mykt og bølgende ned over skuldrene hennes. Han lot fingrene gli gjennom det og trakk inn duften av friske blomster, som tilsynelatende alltid fulgte henne. Deretter dro han fingertuppen nedover mot kanten av det trange blyantskjørtet hennes, og …

«Gage!» Miles knipset med fingrene. «Hørte du hva jeg sa?»

Han ristet på hodet og styrte tankene motvillig tilbake til virkeligheten igjen. «Beklager. Hva sa du?»

«Jeg snakket om cup-størrelsen hennes.» Broren gestikulerte talende med hendene.

Gage lo. «Miles, du er ikke helt tam. Og hva skjer videre, nå som dere har truffet hverandre og hun vet hvem du er?»

Han trakk på skuldrene. «Jeg vet ikke. Men jeg kommer nok til å treffe henne igjen, og ikke bare på grunn av de fantastiske brystene. Hun var en trivelig jente, så jeg kommer nok til å tekste henne om et par dager for å høre om hun er interessert i å treffes igjen.»

Gage ristet på hodet av broren, tømte innholdet i koppen og satte den fra seg på bordet foran seg. Så husket han med ett på rekvisisjonene som han hadde glemt på skrivebordet sitt på jobb, og bannet lavt.

Miles rynket pannen. «Hva er det?»

Gage visste hvordan broren ville reagere dersom han bragte jobben på bane igjen nå, så han trakk bare på skuldrene. «Ingenting. Jeg kom plutselig på noe, men det kan vente.»

«Flott. Hva sier du til pannekaker til frokost?»

«Ja, jeg er med på det.» De gjorde det samme nesten hver eneste helg. Først en heftig treningsøkt, og deretter altfor mye søppelmat. «Men jeg må ta meg en dusj først. Jeg kan ikke gå noe sted når jeg er så svett som dette.»

«Ja, ingen Woodson kan vise seg offentlig i en slik tilstand. La oss dusje og skifte før vi drar ut.»

Gage fulgte etter broren inn i huset. «Det høres ut som en god plan.»

2

Da Ainsley steg inn i innspillingslokalene mandag morgen, ble hun møtt av den vante rolige stemningen. Lokalene, som lå i den østvendte delen av tredje etasje, inneholdt kontoret til Gage, kontorene til to andre innspillingsledere, et lite møterom og et lobbyområde.

Det meste av lobbyen var malt i en dus gråtone og dekorert med svart-hvite fotografier av alle musikerne som hadde spilt inn musikk hos 404 Sound. Den ene veggen var knallrød, og der hang et digert bilde av eieren Caleb Woodson sammen med Todd «Speech» Thomas fra Arrested Development.

Ainsley gikk bort til skrivebordet sitt og la vesken fra seg i den øverste skuffen. Så grep hun nettbrettet og gikk inn i møterommet i enden av gangen.

Som vanlig var hun den første til å ankomme avdelingens månedlige møte. Hun skrudde på lyset, åpnet persiennene og satte frem glass og en vannkaraffel på bordet. Så plasserte hun seg ved bordet, til høyre for stolen som sto øverst ved enden.

Mens hun ventet på at de andre skulle dukke opp, brukte hun tiden på å lese en artikkel om Shana Dresden. Etter mer enn tjue år som leder for personalavdelingen hos 404, skulle miss Dresden gå av med pensjon til våren. Og med litt flaks er det jeg som skal fylle skoene hennes. Jeg kjenner dette selskapet fra innsiden og ut. Jeg er perfekt for denne jobben.

Produksjonssjef Kelly Ross var den første som dukket opp, med markedssjef Duval Anderson hakk i hæl. De ønsket hverandre god morgen, og Ainsley lukket avisartikkelen og fant fram sakslisten mens hun ventet på at Gage skulle komme.

Et par minutter senere kom han inn i rommet, og påkalte alles oppmerksomhet, slik han gjorde hver gang han gikk inn i et rom. Som vanlig satt de elegante klærne perfekt på ham, og ikke ett eneste hårstrå var på avveie. «God morgen, alle sammen», hilste han. Blikket hans dvelte ved hennes et par lange øyeblikk.

Hun svelget. Hvorfor er han så vakker? Hun kjente hvordan hun sakte begynte å smelte innvendig, og tvang fram et lite smil og et nikk.

Smilet hans fikk henne bare til å smelte enda mer.

Han satte seg ned og slo hendene sammen. «La oss komme i gang. Duval, hva har du å rapportere fra markedsavdelingen?»

Mens de snakket, tok Ainsley notater.

«Hva skjer på produksjonsfronten, Kelly?»

«Vi ligger bra an, og har fem albuminnspillinger på gang denne måneden, med en samlet sum på 370 timer – dersom alt går på skinner med det nye utstyret som er på vei til Studio 1.»

Gage klødde seg på haken og festet blikket på henne. «Ainsley, har du en statusoppdatering på utstyret?»

Ainsley åpnet en ny app på nettbrettet og sjekket forsendelsesnummeret. Hun rynket brynet idet resultatet dukket opp. Faen. «Det står at forsendelsen er forsvunnet.»

Det glitret farlig i øynene til Gage. «Hva?» Hun var sikker på at han hadde hørt henne første gang, han bare likte ikke svaret hennes.

«Forsendelsen er forsvunnet.»

Kelly plystret. Duval krympet seg.

Gage sukket høylytt. «Vi har ikke tid til dette. Vi er nødt til å ha studioet klart til Organized Noize skal hente inn The Visionary.» Han gned seg i ansiktet. «Det er vel ti år siden de presenterte en ny artist. Vi har ikke råd til å miste denne kontrakten.»

Hun bladde seg nedover i appen på leting etter kontaktinformasjonen til selskapet som hadde produsert lydutstyret. «Jeg skal finne ut av det.»

«Tusen takk. I mellomtiden er dette møtet avsluttet.» Gage reiste seg opp. «Forsøk å la alt annet gå som normalt mens vi finner ut av dette rotet med utstyret som mangler.»

Kelly og Duval pakket sammen tingene sine og forlot rommet. Imens ringte Ainsley transportselskapet. Hun ble satt på vent, og mens hun ventet trommet hun med fingrene mot bordet. Sjefen hennes satt med blikket festet på henne og ventet spent på svaret. Hun kunne merke hvordan spenningen bølget mot henne, som tett tåke over en innsjø. Det var ikke noe annet å gjøre enn å vente, men nå som han satt der og stirret på henne, virket det som om hun ventet i det uendelige. Hun lente seg bakover i stolen og festet blikket på taket. Dersom hun kikket på ham, ville hun ikke klare å rive blikket fra de berusende, brune øynene hans.

Endelig svarte en stemme i den andre enden av røret.

Ainsley ga fra seg nødvendig informasjon, bare for å få bekreftet det de fryktet. Forsendelsen var blitt borte på veien. «Hvordan kunne det skje? Og hva har dere tenkt å gjøre for å ordne opp?»

Hun lyttet til en innøvd tale om tilgodelapp for framtidige forsendelser og informasjon om at en eventuell refusjon for varene ville ta mellom seks og åtte uker, før hun la på og vendte blikket mot Gage. «Jeg er redd for at utstyret er borte, Gage.»

«Faen.» Gage gned seg i ansiktet. «Jeg kan ikke la dette skje. Jeg er nødt til å ta kontakt med Marshall Harcroft med det samme.» Han kom bort og stilte seg bak henne. «Kan du ringe ham opp, er du snill?» spurte han, og lente seg over henne.

Idet han kom mot henne, kjente hun hvordan lukten av ham la seg i neseborene hennes. Varmen fra ham skyllet over henne og fikk kroppstemperaturen hennes til å stige. Han duftet himmelsk, og han fikk hjernen hennes til å skru seg av.

Men hun gjorde selvsagt som han sa, og fant fram telefonnummeret til Harcroft Sound Limited. «Vil du at jeg skal ringe ham?»

Han ristet på hodet, og lente seg over skulderen hennes for å se nummeret på skjermen. «Jeg kan gjøre det selv.»

Underarmen hans strøk mot skulderen hennes, og hun så stjerner. Hun svelget hardt. «Du må gjøre det du synes er best.»

Han hadde allerede tastet inn nummeret, og holdt telefonen mot øret. «Kom inn på kontoret mitt, Ainsley. Vi må snakke sammen.»

*

Gage sluttet å vandre rundt på kontoret idet Ainsley steg inn. Han tillot seg å nyte synet av henne et øyeblikk. Solstrålene som strømmet inn gjennom vinduet, ga henne en nærmest eterisk glød. Han fanget blikket hennes, og de glitrende øynene hennes truet med å gi ham hjertestans. Hvorfor var hun så vakker?

«Jeg antar at du fremdeles står på vent?»

Han svelget og forsøkte å konsentrere seg om ordene som kom ut av munnen hennes, og ikke de blanke, fyldige leppene ordene kom ut av. «Ja. Jeg sliter med å forstå hvordan de kan ha mistet en slik verdifull forsendelse.»

Hun trakk på skuldrene. «Hvem vet? Men det ser ikke ut til at vi får så mye hjelp fra transportselskapet. Harcroft er vårt beste håp.» Hun skjøv en hårlokk bort fra ansiktet.

Han gned seg i øynene. «Det er en bra plan, i alle fall dersom noen tar telefonen. Så fort det skjer, skal jeg få rede på så mye jeg kan.» Harcroft Sound Limited var et firma som holdt til i San Leandro, California, og som produserte det tekniske utstyret 404 Sound brukte i innspillingsstudioene sine. Det var kvaliteten på utstyret fra Harcroft som sørget for den unike lydkvaliteten som 404 var kjent for. «Utstyret i Studio 1 er i ferd med å avgå med døden. Etter tjue år i aktiv tjeneste kan vi ikke være opprørt over det. Men det siste jeg trenger nå, er flere feilskjær.»

«Jeg er enig.» Hun holdt nettbrettet i den ene armen. «Er det noe mer du trenger fra meg akkurat nå?»

Han slo ut med en hånd mot stolen ved siden av skrivebordet hans. «Sett deg ned. Så fort jeg får dem på tråden, kan du ta notater.»

«Selvsagt, sir.» Hun satte seg ned og la beina i kryss.

Han slo samtalen over på høyttaleren, og pausemusikken strømmet med ett mot henne. Det slo ham at musikken passet sammen med den oppfatningen han hadde av henne. Hun var vakker, åpen, myk og glatt, men med et friskt fraspark.

Hun kikket opp på ham, som om hun plutselig la merke til at han hadde oppmerksomheten vendt mot henne.

Blikkene deres låste seg sammen et øyeblikk.

Han la merke til at leppene hennes kruste seg svakt.

Han svelget. Var de leppene virkelig så myke som de ser ut til? Gud hjelpe ham, men han hadde lyst til å finne det ut. Og det var bare én måte å gjøre det på. Han lot seg gli mot kanten av stolen sin og lente seg forover.

Plutselig stoppet musikken, og en kvinnestemme ønsket dem velkommen i den andre enden. «Harcroft Sound Limited, hva kan jeg hjelpe deg med?»

Gage kremtet og lente seg bakover i stolen igjen. «God morgen. Dette er Gage Woodson hos 404 Sound i Atlanta. Jeg trenger å snakke med Marshall.»

«Mr. Harcroft har en tettpakket dag full av møter, og …»

Han tvang tilbake frustrasjonen fordi han visste av sekretæren ikke fortjente en skyllebøtte. «Jeg ønsker ikke å virke uforskammet, men jeg vet at Marshall sitter ved skrivebordet sitt allerede klokken syv hver morgen. Vi har en diger ordre på avveie. Og siden 404 legger igjen store summer i firmaet deres, trenger jeg å snakke med Mr. Harcroft med det samme.»

«Gi meg et øyeblikk, Mr. Woodson.»

«Takk skal du ha.» Han sukket idet pausemusikken kom på igjen.

«I det minste har de bra pausemusikk», kommenterte Ainsley med en liten grimase.

Han kjente hvordan hun fikk ham til å smile, selv i en stressende situasjon som dette.

«Gage? Hei.»

«God morgen, Marshall. Ainsley er også her.» Gage vendte oppmerksomheten mot telefonsamtalen igjen. «Jeg ringer fordi utstyret vårt har forsvunnet på vei hit.»

«Det er jeg lei for å høre, Gage. Vet du noe mer?»

«Ikke så mye», brøt Ainsley inn. «Det var et brudd i sporingssystemet deres, så det virker som om forsendelsen forsvant et eller annet sted mellom Oakland og Vegas.»

«Huff da.» Tonen i stemmen til Marshall var en blanding av frustrasjon og forlegenhet. «La oss vente til slutten av dagen for å se om det dukker opp igjen, enten på døren deres eller i sporingssystemet til transportøren.»

«Greit. Men hva skjer dersom det ikke dukker opp?» Gage kjente hvordan musklene strammet seg.

«Da blir du dessverre nødt til å legge inn en ny bestilling. Det vil selvsagt ikke koste deg noe mer.»

Gage krympet seg. «Det er godt å vite. Men akkurat nå er tiden viktigere enn pengene.» Det var ikke helt riktig, i alle fall ikke dersom Miles hadde noe han skulle ha sagt. «Jeg vet at det dere driver med, er tidkrevende arbeid.»

«Det stemmer. Dersom det trengs, kan vi ekspedere ordren litt raskere ved å sette inn flere folk til å få den ferdig.» Marshall sukket. «Men la oss håpe at det ikke blir nødvendig.»

Gage gned seg i ansiktet. «Greit. Takk for hjelpen, Marshall.»

«Ikke noe problem. Gi meg beskjed innen klokken fem i kveld dersom du trenger å legge inn en ny bestilling.»

Etter at han hadde lagt på røret, kikket Gage på Ainsley. «Fikk du notert alt sammen?»

Hun nikket.

Han pustet lettet ut. «Takk. Hold et øye med forsendelsen resten av dagen, og gi meg beskjed så fort det skjer en oppdatering. Dersom du ikke har hørt noe mer innen halv fem, så si fra, slik at jeg kan sette Marshall og gjengen hans i gang med en ny bestilling.»

«Selvsagt. Noe mer?»

Han klødde seg på haken og betraktet henne. Av en eller annen grunn hadde han ikke lyst til at hun skulle forlate kontoret hans riktig enda, men han kunne ikke komme på noen god grunn til å holde henne der lenger. Til slutt ristet han på hodet. «Nei. Du kan gå.»

Hun reiste seg opp. «Du vet hvor jeg er dersom du trenger meg.» Hun snudde seg bort fra ham og forlot kontoret, og tok med seg den søte blomsterduften. I det øyeblikket hun var borte, kjentes rommet så tomt.

Hva var det ved Ainsley Voss som var så fristende at det truet med å ødelegge ham? Han anså seg selv for å være en mann med en god porsjon selvkontroll. Likevel klarte hun å komme seg under huden på ham. Hun fikk ham til å føle seg som en nyforelsket unggutt. Selv etter mer enn fem år sammen med henne og konstante forsøk på å avvise eller unngå hvordan hun fikk ham til å føle, var han fremdeles like tiltrukket av henne som da han så henne for første gang.

Dersom instinktet hans stemte, gjengjeldte hun følelsene hans. Men han visste bedre enn å ta initiativet. Dynamikken som eksisterte mellom dem, der han var sjefen hennes og hun var hans ansatte, åpnet ikke opp for at han skulle legge an på henne. Det idiotiske hjertet hans hadde allerede vært årsak til ett gigantisk arbeidsuhell, og han trengte ikke flere. Dessuten hadde han ikke lyst til å gjøre Ainsley ukomfortabel.

Nei, dersom det skjer noe mellom oss, må det være på hennes betingelser.

*

Ainsley satte seg ned ved skrivebordet sitt og trakk pusten dypt. Dersom denne forsendelsen virkelig er borte, kommer Gage til å få panikk.

Alle medlemmene av produksjonsteamet visste hvor mye som avhang av at det nye utstyret ankom i tide, og det meste av ansvaret for dette lå på sjefen hennes. Hun stålsatte seg mot stormen som hun visste ville komme.

Hun grep telefonen sin og ringte til Mike, en av turnuskandidatene som jobbet hos dem, og ba ham om å løpe et ærend for henne kvart over fire. Så åpnet hun en skuff, plukket ut de eteriske oljene hun trengte og la dem i en liten tøypose, slik at de var klar til senere. Deretter gikk hun i gang med dagens arbeidsoppgaver.

Etter en god stund tok hun seg en liten strekk og hentet to flasker med vann fra kjøleskapet på pauserommet. Hun visste at Gage hadde en tendens til å glemme å drikke vann når han ble oppslukt av arbeidet, så hun plasserte en flaske på kanten av skrivebordet hans. Han så opp fra nettbrettet og ga henne et takknemlig nikk, før han grep flasken og drakk grådig fra den.

Hun fortsatte med arbeidet helt til det tikket inn en e-post fra transportselskapet ti på halv fem. Hun åpnet e-posten og tok inn beretningen om hva som hadde skjedd med det nye, dyre utstyret deres. Da hun lukket e-posten, trakk hun pusten dypt for å samle seg før hun grep den bærbare diffusoren sin og den lille tøyposen og gikk inn til Gage for å overbringe budskapet.

Han satt tilbakelent i stolen og var i ferd med å lese noe på nettbrettet da hun kom inn. Han løftet blikket mot henne og skjøv nettbrettet til side. «Har du hørt noe om utstyret?»

«Ja.» Før hun fortsatte, plasserte hun den batteridrevne diffusoren på hjørnet av skrivebordet hans. Etter å ha dryppet et par dråper lavendel og salvie i dispenseren, skrudde hun den på, og duften av de eteriske oljene begynte å strømme ut i rommet.

Gage kikket på diffusoren før han flyttet blikket over på henne. «Det at du har tatt den med inn her kan bare bety dårlige nyheter.»

Hun svelget. «Jeg fikk nettopp en e-post. Ifølge transportselskapet ble forsendelsen stjålet fra en lastebil en eller annen gang etter at den forlot California. De har akkurat funnet kassene igjen i Reno.»

Han krympet seg. «Jeg antar at det ikke er så mye igjen av det?»

Hun ristet på hodet. «Noen klarte å åpne kassene, så det meste av utstyret er stjålet. Det er ikke stort mer igjen enn løse ledninger og noen plastdeksler.»

Han slo hånden i bordet. «Fordømt.» Øynene hans lynte. «Jeg kan ikke tro det. Etter alle disse årene med det samme utstyret, tar vi endelig sjansen på å oppgradere det, og så skjer dette. Utrolig.»

«Gage, jeg vet at dette er stressende.» Hun lente seg mot kanten av skrivebordet.

«Det er en underdrivelse.» Han reiste seg opp og begynte å vandre rundt i rommet. «Vi har fire plateinnspillinger på gang denne måneden. Hva i helvete skal artistene bruke når de kommer hit for å spille inn musikken sin? Det gamle utstyret klarer ikke lenger å produsere den kvalitetslyden vi er kjent for. Ikke nå lenger. Det er utdatert. Vi kan ikke bare …»

«Jeg forstår at du er opprørt, men dette er ikke produktivt.» Hun la en hånd på skulderen hans og forsøkte å ignorere ildtungene som skjøt mot henne da hun kjente musklene hans bevege seg under hånden hennes. Hun førte ham tilbake til stolen hans og tvang ham vennlig ned i den. «Du vet hvordan vi pleier å gjøre det. Trekk pusten dypt.»

Han rynket pannen. «Kom an. Jeg trenger ikke …»

Hun la hodet på skakke og fanget blikket hans, slik at han skulle se at hun mente alvor. «Trekk pusten dypt, Gage.»

Han ga etter og lente seg bakover. Så konsentrerte han seg om å puste slik hun hadde lært ham når det oppsto stressende situasjoner.

Det banket forsiktig på døren, og hun smilte mot den unge mannen som dukket opp. «Takk, Mike. Det er helt perfekt.» Hun tok den duggende koppen fra ham og rakte den til Gage.

Han tok imot den, synlig mer avslappet nå. «Favorittproteinshaken min? Når bestilte du den?»

«For flere timer siden. Bare i tilfelle det ikke ordnet seg.»

Han smilte svakt idet han tok den første slurken. «Du kjenner meg altfor godt, Ainsley.»

Hun trakk på skuldrene. «Jeg gjør bare jobben min.» Selvsagt lå det mer bak enn som så, men hun hadde ikke til hensikt å fortelle ham det. Det ville bare gjøre alt enda mer komplisert mellom dem.

Han satte fra seg koppen og sukket. «Det ser ut som om jeg blir nødt til å legge inn en ny ordre på det utstyret. Og denne gangen må det komme helskinnet fram.»

«Jeg har tenkt over den saken», begynte hun og satte seg ned i stolen rett overfor ham. «Og jeg har en plan.»