Susan Carlisle

En manns duft

Oversatt av Barbro Tveite

Susan Carlisles kjærlighet til bøker begynte da hun fikk en dårlig karakter i matematikk. Hun fikk ikke lov til å se på TV før hun hadde forbedret karakteren, så hun fylte tiden med å lese bøker. Leseinteressen førte til at hun etter hvert ble forfatter av romantiske bøker, og hun skriver gjerne hete legeromaner. Hun elsker vakre slott, reising, afternoon tea, å lese alt hun kommer over og å høre fra lesere.

Til Colton

1

Landon Cochran kikket en gang til igjennom filen han hadde fremme på nettbrettet sitt. Han så på navnet på skjermen: Macie Beck. Det kunne da ikke være den samme kvinnen. Det måtte finnes mange som het det. Hva var sjansen for at hun han hadde kjent en gang, nå befant seg på Nord-Marianene? Enda mindre måtte sjansen være for at hun var på den lille øya Saipan. Nei, det kunne ikke være henne.

Mens flyet sirklet over øya, kikket Landon ut av vinduet. Selv om Saipan var amerikansk territorium, lå den nærmere Kina enn Hawaii.

Flyet gikk inn for landing på flyplassen. Den minnet ikke mye om de travle flyplassene han var vant til. Det var ikke engang et annet fly i sikte.

Han grep vesken sin og håpet at kofferten hadde kommet med flyet. I denne delen av verden ble vekt nøye vurdert. Ofte kom ikke bagasjen før med neste fly, som kunne være neste dag. Det hadde skjedd ham mer enn én gang, så han hadde alltid med seg et klesskift i håndbagasjen.

Mens Landon gikk ned trappen som var blitt trillet bort til flyet, betraktet han den frodige vegetasjonen. I disse himmelstrøkene var det varmt og fuktig, og det regnet mye. Velkommen til tropene, tenkte han.

Landon fulgte etter de andre passasjerene inn i det kjølige terminalbygget. Tjue minutter senere trillet han kofferten sin ut til parkeringsplassen og fant en mann som holdt et skilt med navnet hans på.

«Jeg er doktor Cochran.»

«Velkommen til Saipan.» Mannen smilte, tok kofferten hans og begynte å gå mot en bil. «Jeg heter Mario», sa han.

Mens Mario la kofferten i bagasjerommet, valgte Landon å sette seg i forsetet for å se på omgivelsene. Men han hadde ikke kommet hit for å bli skjemt bort. Han hadde en hard jobb foran seg, og han måtte gjøre seg kjent her så fort som mulig.

De passerte små hus. Mange hadde hager med plen, mens andre var omgitt av jord hvor det gikk høns omkring. Ved kysten lå det butikker på begge sider av veien, og foran mange av dem vokste det palmetrær.

For en som hadde vokst opp i Midtvesten, var dette helt andre omgivelser. Da han var i marinen, hadde han vært stasjonert så langt vest som Hawaii, og han hadde elsket varmen, vinden og havet. Det kom han tydeligvis til å få mye av her også. Det vil si hvis han fikk mulighet til å komme seg lenge nok ut av sykehuset til å kunne sette pris på det. Han hadde kommet for å evaluere Saipan Hospital og sørge for at det ble foretatt moderniseringer som var nødvendige for å gi folk på Saipan og øyene i nærheten et best mulig helsevesen.

Snart fikk han øye på en hvit bygning. Mario stanset under det overbygde inngangspartiet.

«Da er vi fremme.» Mario smilte og steg ut. Landon fulgte etter ham og tok imot bagasjen sin.

«Takk», sa han og trillet kofferten gjennom glassdøren.

Inne i bygningen var det kjølig. Han så ingen skilt som fortalte hvor resepsjonen lå, så han gikk bortover en korridor. I enden tok han en sjanse og gikk til venstre. Der fant han den.

Innenfor glassdøren henvendte han seg til en kvinne i trettiårene. «Jeg er doktor Landon Cochran fra Verdens helseorganisasjon. Macie Beck venter meg.»

Nok en gang ble han urolig ved tanken på at det kunne være den samme Macie. Han var ikke særlig stolt av måten de hadde skiltes på. Han hadde dradd mens hun lå i sengen etter en elskovsnatt, og hadde lovet å ringe henne når han var ferdig på jobb, men det hadde han ikke gjort.

Resepsjonisten kikket bort på en lukket dør. «Macie er ikke her akkurat nå.»

«Hun er vel klar over at jeg skulle komme i dag?»

«Ja, men de trengte hjelp på akutten, så hun er der.» Kvinnen så usikker ut, men grep telefonen. «Jeg skal gi beskjed om at du er kommet.»

Landon ristet på hodet. «Ikke forstyrr henne hvis hun er opptatt.»

Resepsjonisten virket lettet. Hun reiste seg. «Kontoret ditt er her borte.» Hun førte ham bort til en dør på den andre siden av venterommet. «Du får finne deg til rette», sa hun kort og forsvant tilbake til plassen sin.

Landon gikk inn i rommet. Det var lite, men det passet ham fint. Stillingen som konstituert direktør for Saipan Hospital krevde ikke et flott kontor. En bokhylle dekket veggen bak det enkle skrivebordet og stolen som vendte mot døren. Det var vinduer på to sider, og foran skrivebordet sto et par stoler. En liten dør førte antakelig til et toalett.

Resepsjonisten vendte tilbake. «Jeg har snakket med Macie. Hun kommer så snart som mulig, men hun ba meg om å hjelpe deg så godt jeg kan.»

«Ok, la oss begynne med navnet ditt.»

«Jeg heter Tatiana Yuka.»

Han smilte, og kvinnen virket straks mer avslappet. «Hyggelig å treffe deg.»

«I like måte. Skal jeg vise deg rundt?»

«Nei takk. Kan du gi meg beskjed når Ms. Beck har kommet?»

«Ja.»

Landon gikk straks i gang med å jobbe. Hvis alt gikk bra med dette oppdraget, ville forfremmelsen han hadde håpet på i flere år, være hans.

Da han så opp, oppdaget han til sin forbauselse at det hadde gått hele to timer, og fortsatt ingen tegn til Macie Beck. Det var på tide å gå og finne henne. Folk pleide ikke å la ham vente når han ville snakke med dem. Han gikk ut av kontoret. «Tatiana?»

«Ja?»

«Hvis det skulle bli behov for meg, er jeg på akutten.»

«Greit. Vet du hvor det er?»

«Ja, jeg så skiltet på vei inn.» Landon gikk i retning akuttavdelingen, og nikket til folk han passerte. Alle så nysgjerrig på ham. Da han fikk øye på døren til akutten, hørte han en sirene i det fjerne.

Han gikk inn på venterommet og henvendte seg til mannen i skranken. «Hvor finner jeg Macie Beck?»

Mannen så usikker ut. «Hun er opptatt akkurat nå.»

Landons tålmodighet var i ferd med å ta slutt. Macie hadde tross alt visst når han skulle komme, og det var over to timer siden hun fikk beskjed om at han ville snakke med henne. «Jeg er doktor Cochran, konstituert direktør.»

Mannen sperret øynene opp. «Å. Jeg skal følge deg til henne.»

Landon fulgte etter mannen inn i et stort rom som var inndelt i mindre avlukker ved hjelp av forheng. Midt i rommet sto en rund disk, og foran den sto en liten og nett kvinne som hadde på seg det samme lysegrønne arbeidsantrekket som de andre. Hun hadde ryggen til ham, og det mørkebrune håret var samlet i en lav hestehale.

Hjertet hamret. Han dro kjensel på de feminine kurvene. Det var hans Macie Beck.

Hun snudde seg og møtte blikket hans.

Av alle øyer i hele verden var det denne han hadde havnet på. Nå visste han hvordan Rick i Casablanca hadde følt seg da Ilsa dukket opp i baren hans.

*

Ser man det. Det var den Landon Cochran.

Han som hadde forsvunnet uten et pip etter natten de hadde tilbrakt sammen da hun jobbet på Hawaii. Landon hadde ikke bare ignorert henne, han hadde forlatt øya.

For å gjøre situasjonen verre, hadde hun vært ekstra sårbar etter det som hadde skjedd med faren hennes, og hun hadde blitt sønderknust. Stoltheten hennes hadde fått seg en ny knekk. De hadde jobbet sammen i flere uker før hun begynte å stole på Landon. Og da han dro, ble hun sikker på at han hadde funnet ut hva faren hadde gjort, og at han ikke ville ha noe mer med henne å gjøre. Landon ville ikke ha blitt den første. Hun hadde håpet at Hawaii var langt nok borte til å komme seg vekk fra farens kriminelle skygge.

Men det var åtte år siden. Landon var fortsatt like kjekk; det lysebrune håret hadde de samme uregjerlige krøllene. Men det var kommet noe hardt over ham, som om han hadde hatt det tøft.

Han dro hånden gjennom håret. Det var den samme hånden som hun hadde sett behandle pasienter, og som han hadde lagt på kinnet hennes rett før han kysset henne. Og som deretter hadde gjort mer. Best å ikke tenke på det.

Sirenen ble høyere. Hun hadde ikke tid til å tenke på fortiden. «Hallo, doktor Cochran. Jeg håper du ikke har glemt legekunnskapene dine mens du har flyttet papirer rundt på skrivebordet. Vi har bruk for dem nå. Bilulykke. Tre skadde, ett barn.»

Macie skyndte seg mot utgangen. Fra en trillevogn grep hun en maske og hansker i farten. Så rakte hun Landon en frakk, og overlot til ham å finne resten av utstyret han trengte.

«Ta gutten inn på behandlingsrom to og mannen på tre. Kvinnen på seks.» Hun fulgte etter båren med gutten.

Macie koblet gutten til monitorene. En dyp stemme som hun hadde hørt for sitt indre i flere måneder, kanskje år, etter at hjertet hennes ble knust, spurte: «Hva har vi her?»

«Åtte år gammel gutt med kutt i benet, ansiktet og hånden.»

Landon stilte seg ved siden av henne – for nært. «Før jeg begynner å sy, må vi ta røntgenbilder for å sjekke om han har noen brudd», sa han. «Gi ham intravenøs væske og smertestillende i tillegg til noe beroligende.»

«Han må til røntgenavdelingen.»

«Hvor er det portable røntgenapparatet?»

«Vi har ingen.»

«Bare få det gjort mens jeg sjekker om akuttlegene trenger hjelp med de andre to.» Landon forsvant.

Macie ordnet med medisinene mens hun beroliget gutten med at det gikk greit med moren hans. Deretter begynte hun å rense rundt sårene. Landon kom tilbake et kvarter senere.

«Har han vært på røntgenavdelingen?»

«Nei, de har kø.»

«Koble ham fra. Vi tar ham med dit selv. Ta med IV-stativet.»

Hun var helt enig. Som avansert klinisk sykepleier hadde hun makt til å gjøre en del ting, men ikke gå utenom rutinene på den måten. «Greit.»

Hun husket besluttsomheten hans. Hun hadde satt pris på den da, og det gjorde hun nå også. Så hvorfor hadde han ikke tatt farvel med henne? Det virket så ukarakteristisk for ham.

De trillet gutten ut av akutten og inn på røntgenavdelingen.

Landon henvendte seg til kvinnen i resepsjonen. «Pasienten trenger å bli tatt bilder av med en gang.»

Kvinnen reiste seg. «Du kan ikke bare komme inn hit …»

Å nei! Landon var i ferd med å havne i krangel med Yuri, den mest umedgjørlige kvinnen på sykehuset. Macie ristet på hodet.

«Jeg er doktor Cochran. Dette barnet må bli røntgenfotografert før jeg kan sy igjen sårene hans.»

«Yuri, doktor Cochran er vår nye direktør.»

Hun sperret opp øynene. «Bli med meg. En portør skulle akkurat til å hente gutten.»

«Da slipper han det. Macie og jeg kan ta oss av alt sammen.»

Noen minutter senere hadde de fått lagt gutten på en benk. Macie ble værende hos ham mens Landon tok bildene. Etterpå studerte han dem i noen minutter.

Da han kom tilbake, henvendte han seg muntert til gutten: «Det ser ikke ut til at det er noen brudd.»

«Gode nyheter.» Macie klappet gutten på skulderen.

«Da tar vi deg med tilbake til akuttmottaket.»

Gutten nikket og fikk plutselig tårer i øynene.

«Ikke vær redd, vennen min. Doktor Cochran kommer til å ta godt vare på deg.» Hun hadde glemt hvor flink han var med mennesker. Sjarmen hans hadde så absolutt hatt sin virkning på henne. Kanskje det var fordi han hadde oppdaget hvor vondt hun hadde det.

Året før hadde hun fått vite at faren, som hun forgudet, var en skurk. Livet hennes hadde vært en dans på roser. De hadde hatt et stort hus, hun hadde gått på de beste skolene, og den første bilen hennes hadde vært en sportsbil. Familien hadde reist mye, og moren hadde sittet i en rekke veldedighetskomiteer. Men alt hadde vært bygd på en løgn. Og da livet hennes raste sammen, hadde det skjedd i full offentlighet.

De kom tilbake til behandlingsrommet.

«Jeg begynner med benet ditt», sa Landon. «Så skal jeg sy hodet og til slutt hånden. Det kommer ikke til å gjøre vondt, men du må ligge helt stille.»

Gutten nikket så vidt og lukket øynene. Den smertestillende medisinen hadde begynt å virke.

En halvtime senere sto Macie og betraktet pasienten. «Jeg ser at du ikke har mistet ferdighetene dine», sa hun til Landon.

Landon skjøv krakken bakover og strakte på ryggen. Det fikk skjorten til å stramme over brystet, og musklene vistes tydelig. Han reiste seg gikk bort for å sjekke hodet til gutten. «Vi får se på det når jeg er ferdig. Jeg ser at du fortsatt er like effektiv.»

«Jeg var usikker på om du husket meg.» Macie ble forskrekket over seg selv. «Jeg fatter ikke at jeg sa det. Dette er verken riktig tid eller sted.»

«Macie …»

Heldigvis stakk en sykepleier hodet inn. «Macie, moren spør etter sønnen sin.»

Macie ble glad for å få en unnskyldning til å slippe vekk fra Landon. «Liz, kan du assistere doktor Cochran mens jeg snakker med henne?»

Macie så ikke Landon igjen før det var gått en time. Hun hadde akkurat sjekket at rommene til pasientene fra bilulykken var klare. Hendene hennes skalv da han kom bort til henne.

«Hvis alt er under kontroll her, trenger jeg fortsatt å snakke med deg.»

«Snakke?» Hun hadde ikke lyst til å snakke om det som hadde skjedd mellom dem.

«Ja, om sykehuset. Du har det overordnede ansvaret for sykepleiefunksjonene, og jeg er konstituert direktør.»

Macie ble lettet. Dette kunne hun klare. Planen var å holde seg unna personlige emner. Likevel hadde hun lyst til å få vite hvorfor han hadde forlatt henne på den måten. Hun hadde trodd at han nøt den natten de hadde delt, like mye som hun selv hadde gjort. Hun hadde trodd at det var noe spesielt mellom dem. Det hadde i hvert fall vært spesielt for henne. Selv nå fikk han hjertet hennes til å banke raskere. Hun måtte roe seg ned før hun snakket om noe som helst med ham.

«Jeg har vært på jobb i seksten timer. Jeg trenger å hvile. Kan vi ikke snakke om det i morgen? Jeg har fortsatt ikke fått vist deg hvor du skal bo mens du er her.»

«Greit, vi venter med den samtalen. Jeg kunne også trenge en hvil.»

«Jeg kan kjøre deg til huset ditt, og så snakkes vi i morgen. Jeg må innom kontoret mitt en tur, men vi kan møtes ved hovedinngangen om ti minutter.» Det ville gi henne litt tid til å få samlet seg.

«Jeg må hente kofferten min på kontoret. Jeg slår følge med deg.»

Hun kom visst ikke til å få de sårt tiltrengte minuttene alene.

«Takk for at du steppet inn i dag», sa hun.

«Ikke noe problem. Det er lenge siden jeg har kjent adrenalinet strømme.»

«Hvor lenge har du jobbet i WHO?»

«I cirka fire år. Og jeg driver ikke og flytter papirer rundt på skrivebordet.»

«Er du ansatt for å utføre ubehagelige oppgaver?»

«Nei, hvorfor tror du det?»

«Er det ikke det du gjør? Legger ned sykehus?» Hun prøvde å holde en lett tone, men lyktes ikke.

«Nei. Jeg har kommet for å evaluere sykehuset og finne ut hva som må gjøres for at det skal bli bedre. Det har aldri vært snakk om å legge ned.»

Det hørtes bra ut. Macie elsket denne øya og menneskene her. Hun håpet at han var ærlig.

«Er du klar over at vi har hatt fire direktører på like mange år?»

«Ja. Jeg har tenkt å skaffe sykehuset de midlene vi trenger, sånn at en fast ansatt direktør vil ønske å bli værende.»

«Så du suser inn som Supermann for å gjøre alt bedre.» Nå hadde bitterheten hennes begynt å vises.

De hadde kommet frem til kontorene. «Jeg hadde aldri trodd at du ville bli kynisk, Macie. Det er synd. Jeg er ingen Supermann, men jeg fikk denne jobben fordi WHO trodde at jeg kunne gjøre noe bra her.»

«Jeg er ikke kynisk – jeg er praktisk. Vi ses ved hovedinngangen.» Hun gikk inn på kontoret sitt og lukket døren.

*

En halvtime senere kjørte de på en svingete vei på den andre siden av øya. Dette området var mye mindre bebygd, og veien gikk høyt over vannet.

«Jeg lurte på om det var deg da jeg så navnet ditt», sa han. «Jeg må innrømme at jeg er overrasket over at du fortsatt bor så langt fra fastlandet.»

Macie kastet et blikk på Landon. Hun hadde gjettet at han hadde blitt like overrasket over å se henne som hun var blitt over å se ham. «Jeg antar at du ikke hadde tenkt å treffe meg igjen noe som helst sted.»

«Det var ikke det jeg mente. Jeg vet at jeg ikke burde ha dradd min vei på den måten.» Han flyttet på de lange bena i den trange bilen.

Ubehaget hans fikk henne til å smile tilfreds. Å love å ringe til en kvinne man akkurat har ligget med og ikke gjøre det, gjorde ham til en mann av verste sort – enda verre enn faren hennes. Hun burde ha visst bedre enn å stole på den sjarmerende doktor Cochran. Det var det faren hadde gjort med alle han hadde stjålet fra – sjarmert dem til å gi ham penger, akkurat som Landon hadde sjarmert henne til å gi seg selv til ham. Hun hadde vært for svak til å forstå at han brukte henne.

Nå var situasjonen annerledes. Hun hadde fått seg en lærepenge og hadde kommet over det. «Vi har begge en jobb å gjøre her. La oss fokusere på den.»

«Enig.» Han skiftet stilling igjen. «Jeg tror jeg ville hatt det bedre hvis jeg hadde blitt bundet fast på taket. Er dette verdens minste bil?»

Macie humret. «Mer eller mindre. Husk, dette er en øy, og alt må fraktes hit med skip. Størrelsen betyr noe.»

«Oppfattet. Ingen store SUV-er.»

«Noen få, men mest for turistene.» Til sin lettelse fikk hun øye på bungalowen hans. Hun svingte inn på innkjørselen og stanset bak en annen liten bil. Dette huset hadde en av øyas beste utsikter. Det var sykehusets direktørbolig. Hun hadde vært der flere ganger på sosiale tilstelninger. Den overbygde verandaen med hvite gyngestoler og hagegynge var det hun likte best ved eiendommen. Hun hadde alltid tenkt at det ville vært et deilig sted å sove en regnfull natt. Det ville sikkert ikke falle Landon inn. Han hadde kommet for å jobbe, ikke noe mer.

Huset lå på en klippe. På forsiden var det en plen, og på hver side av inngangsdøren sto en krukke med gul bougainvillea.

Hun steg ut av bilen. Landon gjorde det samme med et stønn. «Takk for turen i torturkammeret.»

«Ville du heller ha gått?» spurte hun søtt.

«Nei, jeg tenkte mer på å ringe til Mario.»

«Det er middagstid, så han er sammen med familien. Kom. Jeg skal vise deg rundt, og etterpå må jeg gå.»

Han grep kofferten. «Hvor bor du?»

«I nærheten av sykehuset.» Macie låste opp og gikk inn i stuen. Landon fulgte etter.

«Soverommene er den veien.» Hun pekte bortover en gang. «Og kjøkkenet er her.» Hun gikk inn på det sjakkmønstrede flisegulvet. Huset var tydeligvis beregnet på en familie.

«Det er mye større enn jeg har behov for.»

«Kanskje det, men det er her direktørene bor. De har en viktig stilling på øya, så de må ha plass til gjester.» Macie gikk bort til de franske dørene i stuen og ut på verandaen. Hun pustet dypt inn og så ut på klippene, den frodige vegetasjonen og det blågrønne havet. Synet fikk alltid problemene hennes til å føles små.

Landon stilte seg ved siden av henne. «For en praktfull utsikt.»

Det var godt å høre at han satte pris på den. «Jeg er helt enig. Når noen spør meg om hvorfor jeg bor så langt fra sivilisasjonen, pleier jeg å beskrive denne utsikten.»

«Hvorfor bor du egentlig så langt fra sivilisasjonen?»

Macie ville ikke snakke med verken ham eller andre om hvorfor hun hadde flyktet til stillehavsøyene. Hun hadde lyst til å glemme den tiden.

Landon flyttet på seg. «Beklager. Det raker ikke meg.»

Hun gikk mot døren. «Vi ses i morgen. Nøkkelen til bilen din henger på en krok ved siden av døren. Hvis du trenger noe, kan du ringe til sykehuset. De kontakter meg, så skal jeg sende noen.»

«Greit», mumlet han, litt forvirret.

Det var først da Macie hadde kjørt derfra at hun fikk roet seg. Som om det ikke var ille nok at Landon hadde dukket opp på øya, hadde han også fått henne til å tenke på faren.

2

Landon hadde sittet og jobbet i et par timer da han fikk øye på Macie. Klokken var bare sju. Hun hadde heller ikke sovet lenge denne morgenen.

Han måtte komme skikkelig i gang med evalueringen. Hvis han kunne få gjennomført endringer som kostet lite, men hadde stor betydning, ville han kunne få jobben han virkelig hadde lyst på: direktør i Verdens helseorganisasjon. Han hadde fokus på å forbedre helsetilstanden i underpriviligerte og tynt befolkede områder, og han var stolt over å ha lyktes.

Han gikk bort til kontoret hennes og lente seg mot dørkarmen.

Hun så opp. Han hadde ikke glemt hvor tiltrekkende hun var. Da han traff henne for første gang, hadde han syntes at hun var pen, men at hun hadde triste øyne.

Etter å ha jobbet sammen i noen uker, hadde de vært i selskap hos en kollega og tilbrakt mesteparten av tiden med å snakke sammen. Impulsivt hadde han invitert henne ut, og den neste måneden hadde de gått ut sammen en rekke ganger. Det ene hadde ført til det andre. Han hadde alltid følt at det var en gnist mellom dem. Og den hadde ikke forsvunnet.

Det triste uttrykket i øynene var borte nå. Var det trass, besluttsomhet eller uro som hadde avløst det? Det siste plaget ham mer enn han likte å innrømme.

Hun kremtet plutselig, og han rettet seg opp. «Har du noe imot at vi tar den samtalen mens vi spiser? Jeg er sulten.»

«Bør vi ikke ta den på tomannshånd?»

«Jeg tror ikke det vi skal si nå, vil være så sensitivt at vi trenger å bry oss om det. Vi kommer vel ikke til å krangle i full offentlighet?»

«Jeg vet ikke. Jeg har ikke hørt hva du har tenkt å si.»

Han likte at hun var så freidig. Tidligere hadde hun vært forsagt og usikker. «Jeg er mer interessert i hva du synes vi bør gjøre her.»

Hun sperret opp øynene. «Jeg har noen ideer.»

«Tenkte meg det.»

«Du kjenner meg ikke godt nok til å vite hva jeg tenker.»

«Kanskje ikke, men jeg så besluttsomheten din på akutten og ansiktet ditt da du fortalte at vi ikke har noe portabelt røntgenapparat. Jeg vil tro at du har gjort deg noen tanker om hvordan pasientbehandlingen kan forbedres.»

Hun så tankefull ut.

«Kom igjen, spis frokost med meg.»

Hun nølte et øyeblikk før hun reiste seg. Av frykt for at hun skulle ombestemme seg, lot han ikke tilfredsheten synes i ansiktet sitt. Macie ville bli en viktig brikke hvis han skulle lykkes i jobben. Han måtte få henne over på sin side.

Macie kom ut av kontoret, og de gikk bortover korridoren. «Så du fant veien til sykehuset.»

«Ja. Jeg kjørte feil et par ganger, men jeg klarte det.»

«Det greie med å bo på en øy er at hvis man fortsetter i samme retning, vil man før eller siden komme dit man skal», flirte hun.

I kantinen forsynte de seg med mat og satte seg ved et bord på en gårdsplass med palmetrær.

«Dette var bra», sa Landon. «Det er sjelden jeg spiser et måltid ute i så fint vær.»

«Det er en av fordelene ved å bo så nær ekvator. Det er varmt hele året.»

De spiste i noen minutter før Macie fortsatte: «Hva er det du ønsker å gjøre her? Redde oss fra oss selv?»

«Jeg tror ikke du har den rette innstillingen til dette.»

«Den eneste innstillingen jeg har, er skepsis. Jeg har sett direktører komme hit og tro at de kan forandre verden, og deretter drar de sin vei. Ingen blir værende lenge nok til å få gjennomført en eneste endring. Det dette sykehuset trenger, er en som vil bli her lenge. De av oss som blir igjen, gjør det vi kan, og som vi vet er best for pasientene.»

«Jeg skjønner. Vi må gjøre det attraktivt for direktører å bli værende. Jeg skal sette det på toppen av listen.»

Hun lente seg forover. «Hvis du har tenkt å lage en liste …»

«Det kan jeg forsikre deg om at jeg skal.»

«Da trenger vi utstyr – det vil si penger til det.»

«Greit. Jeg skal føre det opp på listen.» Han betraktet henne. Det var noe han alltid hadde likt å gjøre. Ansiktet var så uttrykksfullt – særlig i det øyeblikket han trengte inn i henne. Selv etter alle disse årene husket han det godt. Landon skjøv vekk tanken.

«Og vi trenger leger som er spesialister, men som også er villige til å jobbe med allmennmedisin.»

«Ja vel.»

Ivrig lente hun seg nærmere. «De må gis incitamenter til å bli værende i lengre tid.»

«Noe mer?»

Macie lente seg bakover. «Jeg tror det holder inntil videre.»

Han nikket smilende. «Føler du deg bedre?»

«Ja, faktisk», svarte hun og smilte tilbake.

«Jeg tror det er flere områder som kan forbedres. Jeg vil gjerne at vi skal sette oss ned og evaluere hver avdeling for seg.»

«Ok. Og når har du tenkt at jeg skal gjøre jobben min?»

«Har du ikke noen som kan steppe inn for deg?»

«Kanskje, men de har også en jobb å gjøre.» Hun spiddet ham med blikket. Hun burde ha spurt ham om dette i går på akutten. «Du har vel gyldig legebevilling?»

«Ja.»

«Da har jeg et forslag. Hvorfor ikke jobbe noen dager på hver avdeling og få førstehåndsinformasjon istedenfor å se på tall? Da vil du virkelig få kjennskap til situasjonen. Vi er underbemannet, så du vil samtidig få gjort noe som har betydning.»

Kvinnen med den milde stemmen han husket, var visst borte for lengst. Hun betraktet ham oppmerksomt. Han hadde aldri før følt seg mer som en ekkel bakterie under et mikroskop. «Det var ingen dum idé. Men bare hvis du jobber sammen med meg.»

Hun sperret øynene opp. «Hvorfor det?»

«Fordi du kjenner alle her. De kommer til å være mindre anspente i mitt nærvær hvis du får dem til å slappe av.»

Hun så bekymret ut. «Men jeg kan ikke …»

«Jo da, det kan du.» Han så på klokken og reiste seg. «Jeg begynner i morgen. Vi snakkes.»

Landon snudde ryggen til henne og kjente piler treffe ham mellom skulderbladene. Han trengte ikke å se på Macie for å vite at hun ikke var særlig fornøyd med ham.

*

Macie fulgte Landon med blikket. Nå ble hun nødt til å jobbe tett sammen med ham. Det var ikke dette hun hadde villet. Alle planene fra kvelden før om å holde seg så langt som mulig unna ham, hadde gått opp i røyk.

Hun ønsket det beste for sykehuset og var villig til å gjøre det hun kunne for å bidra til det, men å jobbe sammen med Landon hele tiden, ville kanskje bli mer enn hun kunne klare. Sykehusstyret hadde bedt henne om å være kontaktperson mellom sykehuset og Verdens helseorganisasjon da de ba om hjelp til å utvikle en strategi. Men da hun gikk med på det, ante hun ikke at det ville bli Landon hun måtte samarbeide med.

Inntil han dukket opp på øya, hadde hun trodd at hun var kommet over ham; men nå hadde alle følelsene vendt tilbake.

Bare noen få måneder før hun møtte Landon for første gang, hadde hun begynt å jobbe som sykepleiervikar for å komme seg vekk fra den delen av media som forfulgte henne fordi faren hadde svindlet millioner av mennesker for sparepengene deres. Familien hennes hadde levd i luksus, mens andre ble svindlet. Selv nå ble hun kvalm bare av å tenke på det.

Det å jobbe på den andre siden av jordkloden hadde vært en perfekt måte å komme seg unna medienes søkelys på. Veteran’s Hospital på Hawaii hadde vært hennes første oppdrag. Hun hadde ikke stolt på noen, men den nye marinelegen, Landon Cochran, hadde kommet seg forbi barrierene hennes. Hun hadde begynt å stole på ham – ikke nok til å fortelle ham alt om fortiden sin, men nok til å sette pris på varmen hans. Hun hadde begynt å tro at det kunne bli et varig forhold mellom dem.

Men da han bare forsvant, hadde hun følt seg brukt – akkurat som da faren forlangte at hun skulle være til stede under rettssaken og stå bak ham under alle mediebegivenheter. Det var ikke rart at Landons handlinger hadde fått henne til å bryte sammen igjen. Hun var tydeligvis en dårlig menneskekjenner. Aldri mer skulle hun sette seg selv i en stilling hvor noen kunne gjøre noe slikt mot henne.

Det var først etter at hun kom til Saipan at hun begynte å bygge opp livet sitt igjen. Hun bestemte seg for å bli værende på øya. Her kunne hun gjøre en forskjell, og ingen visste hvem faren hennes var. Jobben var livet hennes. Det hadde vært noen få menn inne i bildet, men ingen av dem hadde betydd noe spesielt.

Macie gikk tilbake til kontoret. Døren til Landons kontor var lukket. Var han et annet sted på sykehuset, eller satt han bøyd over papirene? Det spilte ingen rolle. Hun måtte gjøre avtaler med de andre avdelingene og finne noen som kunne steppe inn for henne. Det var lettere sagt enn gjort. Hun måtte antakelig jobbe overtid de neste ukene.

Før hun gikk for kvelden, banket hun på døren til Landon.

«Kom inn!» sa en dyp stemme.

Motet sank i Macie; hun hadde håpet at han ikke ville svare. Hun åpnet døren. Landon satt ved skrivebordet. Han hadde på seg briller med svart innfatning som fikk ham til å se skikkelig sexy ut. Hun ble stående litt og stirre på ham.

«Hva gjelder det?»

Blikket hennes falt på skjorteermene, som var brettet opp. Håret så ut som om han hadde dradd hendene gjennom det.

«Macie?»

«Jeg har med arbeidstøy til deg. I det antrekket stikker du deg ut som en blomst i ørkenen. Vi kler oss mer uformelt her på øya.»

«Som en blomst i ørkenen? Det må vel være en kaktusblomst, da.»

«Det var dine ord.» Hun smilte, gikk nærmere og rakte ham klærne.

«Hvorfor bare grønt tøy?»

«Jeg vet ikke. Det var det de brukte da jeg begynte her. Jeg tror alle ser på det som en teamuniform.»

«Et team? Interessant. Jeg tror jeg kan bruke det til min fordel.»

«Hva mener du?»

Han strakte på seg. «Jeg har erfart at jobben min ikke gjør det spesielt lett for folk å åpne seg for meg, og det har jeg behov for at de gjør.»

Bevegelsen fikk skjorten hans til å stramme over brystet. Han hadde tatt vare på kroppen sin. «Den gjør vel ikke det. Synes du det er dumt?»

Han trakk på skuldrene. «Jeg aksepterer at det følger med jobben.»

«Hvorfor jobber du da med det du gjør?»

«Fordi det må gjøres og jeg er god til det.»

«Liker du å utføre ubehagelige oppgaver?»

«Det er ikke det jeg er ansatt for å gjøre. Jeg er god til å få avdekket problemer og finne løsninger.»

«Liker du det bedre enn å hjelpe mennesker?» Mistroen hørtes tydelig i stemmen hennes.

«Jeg hjelper fortsatt mennesker, bare ikke én person om gangen.»

«Apropos én om gangen; de venter oss klokken sju.»

«Jeg skal være klar.»

*

Neste morgen kikket Macie opp og fikk se Landon stå i døråpningen til kontoret hennes iført arbeidstøy. Han fikk det ikke særlig pene antrekket til å se flott ut, og verre var det at fargen fremhevet de grønne øynene hans. Hvis hun skulle overleve tiden hans her, måtte hun finne en måte å skjerme seg mot tiltrekningskraften hans på.

«Jeg er klar.» Hun reiste seg.

«Hvor skal vi?»

«Vi skal tilbringe de neste to dagene på geriatrisk avdeling.»

«Flott! Du får vise vei.»

Hun ble forundret, for hun hadde ikke forventet en slik entusiasme.

I resepsjonen på avdelingen presenterte hun Landon for to sykepleiere. Deretter tok hun tak i håndtaket på journaltrallen og trillet den mot nærmeste pasientrom.

«Hva gjør du?»

«Vi skal gå runden.»

«Med den der?» Han pekte på trallen. «Jeg har bare sett journaltraller på bilder før. Har dere ikke nettbrett til å bruke i journalføringen?»

Hun ristet på hodet. «Det står på ønskelisten, men vi har ikke hatt nok penger.»

De stanset utenfor et pasientrom. Macie fant frem en journal og åpnet den.

«Fortell meg om den første pasienten.»

«Mrs. Neeboo er åttifire år og har KOLS. Hun hadde et hjerteinfarkt for tjue år siden. Jeg tror hun har ti barnebarn og åtte oldebarn.»

Landon rynket pannen, gikk nærmere og kikket over skulderen til Macie. Han luktet sitrus og noe annet som hun visste altfor godt var hans spesielle duft. Macie likte den fortsatt – altfor godt.

«Står det om barnebarna i journalen?»

Hun lo. «Nei, jeg bare vet det. Et par av barna og tre av barnebarna jobber her på sykehuset.»

«Morsomt. Jeg lurte på hva dere pleier å journalføre.»

«Mange familier er avhengige av sykehuset; ikke bare når det gjelder helsehjelp, men også for å ha en inntekt.»

«Oppfattet.» Han grep journalen.

Macie banket på og åpnet døren. De gikk bort til sengen sammen.

«God morgen, Mrs. Neeboo», sa Macie. «Hvordan føler du deg?»

«Mye bedre. Jeg er klar for å dra hjem. Familien min forventer at jeg skal lage middag på søndag.»

«Mrs. Neeboo, dette er doktor Cochran. Han skal undersøke deg i dag.»

Kvinnen så skeptisk på ham. Folk på øya var vennlige, men også forsiktige inntil de ble godt kjent med folk.

Landon rakte journalen til Macie. «Hyggelig å treffe deg, Mrs. Neeboo. Kall meg gjerne Landon», sa han blidt. «Jeg vil gjerne undersøke deg, og jeg lover å være forsiktig. Først skal jeg lyse inn i øynene dine.»

Landon tok en lommelykt opp av lommen. «Jeg vet det er ubehagelig, men det gir meg en pekepinn på hvordan det går med deg. Kan du se opp på TV-en?» Han lyste inn i begge øynene. «Bra.» Han la lommelykten i lommen igjen. «Kan du følge fingeren min med blikket?» Han beveget den frem og tilbake.

«Fint. Da skal jeg sjekke ørene dine; det kommer kanskje til å kile litt.»

Han tok et otoskop opp av lommen og stakk det inn i ørene hennes. Alt så bra ut.

«Kan du bøye hodet ditt bakover?»

Mrs. Neeboo gjorde som han sa, og Landon kikket inn i nesen hennes.

«Flott.»

Han stakk stetoskopet sitt i ørene. «Jeg må lytte litt på hjertet ditt også.»

Macie betraktet ansiktet hans mens han lyttet. Blikket hans gled bort på henne, og hun kjente et blaff av begjær.

«Veldig bra», sa Landon. «Kan du lene deg litt forover?»

Han la en arm på ryggen til den gamle kvinnen for å hjelpe til. Macie støttet henne også.

«Pust dypt inn.» Landon lyttet på ryggen. «En gang til. Fint.»

Armen hans kom borti Macies idet han trakk den til seg. Selv en så liten berøring føltes som glødende lava. Hun kunne ikke tillate seg å få slike reaksjoner på ham.

«Jeg kommer til å trykke litt på huden din. Si ifra hvis det gjør vondt.» Landon begynte ved halsen og jobbet seg utover skuldrene. «Nå skal jeg trykke på magen din, så du får være overbærende med meg.»

Macie senket sengen, så kvinnen ble liggende horisontalt.

«Hvem er det du har bilder av?» Landon kikket bort på de innrammede fotografiene.

«Det er barnebarna mine.» Hun hørtes stolt ut. «De er en guds velsignelse. Har du barn, doktor Cochran?»

«Nei, ikke engang en kone.»

Hvorfor gjorde hjertet til Macie et hopp?

Mrs. Neeboo klappet ham på underarmen. «Livet er for kort til å leve alene.»

«En vakker dag, kanskje …» Landon hørtes ut som om han hadde lyst til å skifte samtaleemne.

Macie ville syntes det var morsomt hvis hun ikke hadde vært så interessert i svarene hans, noe hun ikke burde være.

«Alt er i orden. Nå vil jeg gjerne ta en titt på bena dine.» Han strøk henne forsiktig oppover leggene, og la smilende teppet over dem igjen. «Det virker som du er i god form.»

Mrs. Neeboo stirret på Landon som om han var et sukkertøy. Han hadde sjarmert henne, akkurat som han en gang hadde sjarmert Macie. Men det kom ikke til å skje igjen.

«Jeg synes du skal få komme hjem og spise søndagsmiddag.» Han klappet henne på hånden. «Men jeg vil ikke at du skal stå for matlagingen. La noen andre varte deg opp i noen dager. Det var hyggelig å hilse på deg. Jeg ser frem til å treffe deg et annet sted enn på sykehuset. Nå skal jeg skrive deg ut, så kommer en sykepleier inn og hjelper deg.»

«Takk, doktor.»

Landon klappet henne på benet. «Ingen årsak.»

Ute i korridoren snudde han seg mot Macie. «Neste.»

Macie rakte ham en annen journal og ble med ham videre til neste pasient. Hun kunne ikke nekte for at Landon hadde gjort en god jobb med Mrs. Neeboo. Han hadde vist ekte omsorgsfullhet. Macie var ikke overrasket, men det ville vært bedre å ha noe å sette fingeren på. Han var nesten for god til å være sann.

*

Det hadde tatt Landon flere timer å gå runden. Han var ute av trening. Nå måtte han bruke noen timer på å oppdatere journalene.

Han var blitt imponert over de ansatte på avdelingen. Det eneste som manglet var elektroniske journaler. Han likte ikke å innrømme det, men Macies forslag om at han skulle jobbe på gulvet, hadde begynt å gi resultater. Han hadde ikke lest noe sted at sykehuset ikke hadde elektroniske journaler. Hvorfor hadde ikke den forrige direktøren tatt det med i budsjettet? Var det fordi det kom for langt ned på listen over behov?

Dagene fortsatte mer eller mindre som den første. Da han skulle hjem fredag kveld, var ikke Macie på kontoret. Hun hadde nok gått for dagen. Mens de tok runden, hadde hun samtidig over telefonen ordnet med problemer som hadde oppstått. Han hadde ikke sett henne miste besinnelsen en eneste gang. Han var imponert.

Med vesken fylt med papirer han hadde tenkt å kikke på i helgen, gikk han ut av sykehuset. Det skulle bli godt å komme hjem og sette seg med bena høyt. Men det hadde vært en givende uke. Det hadde føltes godt å komme seg vekk fra skrivebordet og bruke kunnskapene og evnene sine. Han og Macie utgjorde et godt team.

Etter å ha parkert utenfor huset steg han ut. Han kunne ikke huske når han sist hadde hatt et ordentlig hjem. Kanskje før faren forlot dem. Etter det hadde det vært leiligheter, militære boliger og hoteller – ingenting permanent. Han likte å komme hjem til bungalowen på klippen. Særlig verandaen hadde han glede av. Han kunne gjerne sittet i flere timer og sett på havet mens solen glitret i vannet.

*

Lørdag formiddag kjørte han til sykehuset for å hente flere papirer å kikke på. Flere ansatte hilste på ham mens han gikk bortover korridoren. Sikkert fordi de hadde sett ham sammen med Macie. Hun hadde på en måte gitt ham sin godkjenning.

Da han kom inn i administrasjonen, la han merke til at døren til Macies kontor sto åpen. Hun satt ved skrivebordet.

«Hva gjør du her?» Det hadde ikke vært meningen at spørsmålet skulle høres ut som en anklage. Landon var bare overrasket over å se henne. Han stilte seg i døråpningen.

Macie så opp. «Jeg kunne spørre deg om det samme.»

Han trakk på skuldrene. «Jeg har arbeid som må gjøres. Jeg har vært borte fra kontoret hele uken.»

«Jeg også.» På grunn av deg. De usagte ordene ble hengende i luften.

«Jeg var ikke klar over at jeg skapte så store problemer ved å be deg om å jobbe sammen med meg. Heretter kan jeg klare det alene.»

Macie ristet på hodet. «Nei, vi gjorde en avtale. På mandag begynner det en som skal hjelpe meg.»

«Så flott. Noen ganger har jeg ikke tankene med meg og begår feil.»

Det la seg en skygge over ansiktet hennes. Tenkte hun på deres tidligere forhold? Han håpet ikke det.

Macie utførte førsteklasses arbeid, akkurat som da de jobbet sammen forrige gang. Hun var høyt respektert. Det overrasket ham ikke at hun hadde fått en så ansvarsfull stilling her.

Han gikk inn på kontoret hennes. «Dra hjem. Du trenger litt fritid. Alle trenger det.»

«Sånn som deg?»

«Jeg gjør i hvert fall noe av jobben et annet sted enn på sykehuset.»

«Dette kan bare gjøres her. Jeg er nesten ferdig.»

«Da skal jeg ikke forstyrre. Vi snakkes.» Han gikk inn på kontoret sitt og lukket døren.

En god stund senere samlet han sammen det han ville ta med seg hjem. Da han gikk, var ikke Macie på kontoret lenger. Han ble glad for at hun hadde tatt seg fri. Men på vei ut fikk han se henne stå og snakke med en av de ansatte inne på akutten. Hun jobbet tydeligvis fortsatt og ville ikke følge rådet hans.

*

Mandag og tirsdag tilbrakte de på kirurgisk avdeling, onsdag og torsdag på barneavdelingen og fredag på kreftavdelingen.

Han hadde raskt oppdaget at han savnet å jobbe med pasienter. Han hadde blitt lege fordi han likte å hjelpe mennesker, men også fordi han da kunne bidra til å forsørge moren, lillebroren Adam og lillesøsteren Nancy. Etter den forferdelige skilsmissen til foreldrene, hadde både han og moren blitt nødt til å jobbe for å betale regningene. Da han etter videregående gikk inn i forsvaret, hadde lønnen hans fortsatt å være en hjelp. Og da marinen sendte ham for å studere medisin, fortsatte han å gi familien penger. Det ble enda mer nødvendig da moren begynte å drikke og ble syk. Selv jobben i WHO hadde han søkt på av økonomiske årsaker. Han hadde blitt nødt til å slutte med klinisk arbeid for å forsørge familien. Det var bare de siste årene at det ikke lenger hadde vært behov for hjelpen hans. Den siste uken hadde bekreftet hvor godt han likte å jobbe med pasienter; men fredag kveld var han likevel klar for å komme seg ut av bygningen.

Tatiana hadde allerede gått for dagen da han stilte seg i døren til Macie. «Jeg er sulten, og det må du også være. Kom igjen. Du kan velge restaurant – jeg spanderer.»

«Jeg må innrømme at det er lenge siden jeg spiste.» Hun hørtes like trett ut som han følte seg.

«Så la oss få i oss litt mat.»

Hun så nølende på ham, som om hun vurderte å si nei.

Han gikk inn i rommet. «Vi kan jobbe mens vi er der. Vi kan snakke om noen av behovene vi har merket oss de siste dagene.»

«Ok», sa Macie.

Av en eller annen grunn mislikte han at hun ikke ville spise sammen med ham med mindre det hadde noe med jobben å gjøre. Han ville at hun skulle spise middag med ham fordi han hadde invitert henne.