Scarlet Wilson

Der lidenskapen finnes

Oversatt av Jan Ingar Vik

MINISERIE: I HJERTET AV ROMA

Brosteinsbelagte gater, antikke mesterverk og sjarmerende barer – over den evige byen ligger et romantisk skimmer. Og i byens kjerne våker sykehuspersonalet over de aller minste, samtidig som de stilles overfor personlige utfordringer. La deg bli svøpt med til Italia i miniserien I hjertet av Roma. Dette er del to.

Scarlet Wilson skrev sin første fortelling da hun var åtte år gammel og har aldri sluttet å skrive siden. Hun har arbeidet i helsetjenesten i tjue år, som utdannet sykepleier og helsesøster. Scarlet arbeider nå i folkehelsetjenesten og bor på vestkysten av Skottland sammen med sin forlovede og deres to sønner. Det å skrive legeromaner og kjærlighetsromaner er en drøm som har gått i oppfyllelse for henne.

Det er egentlig bare én person jeg kan tilegne denne boken, og det er min medforfatter Annie OʼNeil,

som gjorde idédugnader om

kjekke italienske leger så morsomme!

1

Det skjedde i løpet av et blunk. Eller kanskje det var noen sekunder. Men mens Autumn så på kollegene sine, Sharon og Gavin, der de snudde seg mot hverandre og lo under talen til brudens far, la hun merke til noe.

Det var som om et digert neonskilt pekte mot bruden og brudgommen. Og så var det måten de så på hverandre på akkurat i det øyeblikket. Kjærligheten. Tilknytningen. Løftet. Livet de håpet på sammen. Alt sammen i akkurat den brøkdelen av et sekund.

Autumn Fraser svelget, for munnen ble øyeblikkelig tørr mens hun glattet hendene nedover korallsilkestoffet i brudepikekjolen. Hun løftet automatisk glasset foran seg, svelget raskt, og krympet seg nesten av den litt varme hvitvinen.

Det hadde vært et ganske avslappet bryllup, og etter at talene var ferdige gikk hun fra hovedbordet og satte seg ved siden av Louis, mannen hun hadde bodd sammen med det siste året.

Livet var komfortabelt. Jobben hennes som spesialist i pediatrisk kirurgi betydde at hun stadig fartet rundt på kloden for å hjelpe til under vanskelige operasjoner. Louis var like opptatt som spesialist i nevrokirurgi. De møttes for noen år siden, og hun likte ham. Hun gjorde virkelig det. Men i dette øyeblikket gjorde hjertet hennes ubehagelige ting inni brystet.

Hun kikket til siden og la merke til at også Louis så nøye på bruden og brudgommen.

«Vi ser ikke slik ut …» Hviskingen hennes var knapt hørbar. Hun kunne egentlig ikke fatte at hun sa høyt de ordene som hadde kretset inni hodet hennes i flere måneder.

Blikket til Louis møtte ikke hennes. «Nei», sa han lavt. «Vi gjør ikke det.»

Det var en innrømmelse fra dem begge. En del av henne følte lettelse over at han også visste det, men en liten del av henne føltes tom.

Tausheten hang mellom dem. Hun blunket tilbake tårer, men hun var ikke trist. Hun var virkelig ikke det. Louis var en hyggelig mann. En intelligent følgesvenn som fikk henne til å le, som var omtenksom på mange måter, og akkurat like irriterende på andre.

Det siste hun ville gjøre var å såre ham. Tanken på å gjøre det gjorde virkelig vondt. Men var det ikke egentlig mer smertefullt å fortsette i et forhold som ikke var riktig for noen av dem?

Hun hadde flyttet inn hos ham, men ikke leid ut sin egen bolig. Nå undret hun på hvorfor hun ikke hadde gjort det. Hadde hun hele tiden visst, innerst inne, at det ville ende med dette?

Foreldrene hennes hadde et strengt, restriktivt ekteskap. Det hadde smittet over på henne. Hun kunne ikke late som det ikke hadde gjort det. Kontroll var alt for henne. Og det å bli forelsket – virkelig forelsket – det var ikke kontroll. Hun var kirurg. Det å miste både hjertet og hodet var bare ikke på programmet hennes.

Hvilket var grunnen til at hun var så forvirret akkurat nå. For det blikket som Sharon og Gavin nettopp hadde utvekslet, var ren, uforfalsket kjærlighet. Og hun ville ha det. Uansett hvor mye hun lot som om hun ikke ville.

Foreldrene hadde aldri vist henne, broren hennes, eller hverandre direkte kjærlighet. De hadde faktisk tidlig blitt advart mot å vise noen slags sinnsbevegelser utad. Både glede, kjærlighet og smerte var noe de tiet om og holdt for seg selv. Begge hadde vært så fokusert på sine akademiske karrierer at det ikke var noen plass til følelser. De mente at alle bare burde strebe etter å bli best, og legge alle andre følelser til side. Det var ikke plass til følelser i livet. Det var energi som best ble brukt andre steder.

Det var hva hun alltid var blitt lært. Men noe fikk henne til å gjøre dette. Noe fikk henne til å høre ordene som kretset rundt inni hodet hennes.

Hjertet til Autumn gjorde litt vondt da hun snudde seg mot Louis. Det var nesten som om erkjennelsen hadde fordreid ansiktet hans.

Stemmen hans var dyp og hes da han snakket. «Jeg ønsker meg det, Autumn. Jeg ønsker meg det de har.» Han kikket tilbake mot Gavin og Sharon, som holdt hverandre i hendene og lo igjen av enda en spøk.

Hun lot kirurgsiden av hjernen overta. Den delen som var besluttsom og direkte. Den var så mye enklere enn den emosjonelle siden, som truet med å vippe henne i en retning hvor hun kunne ende som et storgråtende vrak.

Hun la hånden over Louisʼ. «Jeg ønsker også det for deg», sa hun simpelthen, mens hun arbeidet hardt for at stemmen ikke skulle svikte. «Det er på tide. Vi vet begge at det er på tide. Jeg skal flytte tilbake til min egen leilighet.»

Hun ventet ikke på svar. Hun bare tok telefonen sin og gikk. Hun nektet å la tårene i øynene trille nedover kinnene. Hun ville ikke innrømme det høyt, men akkurat nå føltes det som en blytung vekt var blitt løftet vekk fra skuldrene hennes.

*

Giovanni Lombardi trakk et dypt åndedrag da datteren hans, Sofia, satte seg på fanget hans. Det var en varm og fuktig kveld i Roma. Det hjalp ikke at airconditionanlegget som han hadde betalt en formue for noen år tidligere, hadde bestemt seg for å streike. Han åpnet alle vinduer på vidt gap, men det var ingen vind ute – bare mer varm luft.

Sofia var som en varmeflaske, men Giovanni trakk henne nærmere. Hun var livlinen hans. Det viktigste mennesket i universet hans. Han ville med glede la kroppstemperaturen nå stratosfæriske høyder for å kunne fortsette dette øyeblikket.

Konen hans hadde dødd for fire år siden i en scooter-ulykke på veiene i Roma. I noen måneder virket det som verden smuldret opp rundt Giovanni. Sofia var hans eneste grunn til å leve videre.

«Jeg liker dette, papà», sa hun og pekte på et bilde på skjermen.

Giovanni var trett. Han hadde et av de mest kompliserte tilfellene i sin karriere på St. Nicolinoʼs, det velrenommerte barnesykehuset i Roma, hvor han var sjefkirurg. Sykehuset hans – for det var slik han så på det – var berømt over hele Italia som et midtpunkt for pediatrisk kirurgi og svangerskapsomsorg, og for fem korte uker siden fikk han henvist et tilfelle av siamesiske tvillinger, som ble oppdaget i tjuende uke av svangerskapet.

De fleste tilfeller ble oppdaget tidligere enn det, så han hadde gjort alt han kunne for at denne familien fikk den best mulige omsorgen. Kollegaen hans, spesialist i fosterdiagnostikk, Leon Cassanetti, hadde rekruttert Lizzy Beckley som partner under fødselen av dem. Nå var det på tide at Giovanni fant en partner som kunne arbeide sammen med ham under operasjonen som skulle skille dem.

Han visste at denne operasjonen kom til å få verdensomspennende dekning. Han tvilte ikke på at han kunne overtale hvilken som helst kirurg, fra hvilket som helst land, til å ta del i denne operasjonen. Noen kirurger han kjente kom trolig til å slåss om en operasjon som dette. Men prioriteten her var å velge den rette kirurgen.

Vedkommende ville måtte ta en pause i livet sitt og være i Roma minst de neste fire månedene. Han eller hun ville måtte arbeide side om side med Giovanni og rundt femti andre medlemmer av teamet for å planlegge denne operasjonen. Vedkommende måtte også ha evnen til å vinne tilliten til foreldrene.

Giovanni visste allerede at han kom til å lede ett team, og at den han valgte kom til å lede det andre. Han måtte kunne stole på vedkommende – han måtte ha tro på at de kunne arbeide sammen med ham, tenke på samme måten som han gjorde, nesten være i fullstendig harmoni med ham hvis de ville at begge disse babyene skulle overleve. Det var livsviktig å velge den rette personen.

Han hadde detaljene om hundrevis av kirurger fra hele verden, og hadde brukt de siste to ukene på å gjennomgå opplysningene deres for å finne noen med de rette ferdighetene og det temperamentet som han trengte.

Han bøyde seg og så på fotografiet som Sofia pekte på. «Ah, ja», mumlet han til datteren. «Hun heter Autumn. Hun kommer fra Skottland.»

Han hadde til slutt begrenset listen til ti potensielle kirurger. Alle var dyktige. Alle var i stand til å utføre operasjonen. Men Autumn Fraser lå faktisk likt med en annen på toppen av listen hans.

«Skottland … De har slott», sa Sofia. Hun lente seg inntil halsen hans. Hun begynte tydeligvis å bli trett. «Tror du de har alver i slottene i Skottland?»

Han smilte og strøk fingrene gjennom de mørke krøllene hennes. «Jeg tror de har det.»

«Hun er pen», sa Sofia.

Giovanni blunket. «Er hun det? Jeg la ikke merke til det.»

Han bøyde seg frem for å ta en bedre titt på fotografiet. Sannheten var at han egentlig ikke hadde sett noe særlig på noen av fotografiene av kandidatene. Han foretok utvalget utelukkende på basis av erfaring og ferdigheter.

Autumn Fraser var pen. Kanskje til og med mer enn pen. Håret hennes lignet Sofias. Mørkt og skinnende med antydning til krøller. Men han hadde fullstendig oversett de grønne øynene, og huden hennes, med antydning til brunfarge og noen fregner spredt over nesen.

Blikket hans vendte tilbake til de øynene. Oppriktige, medfølende, og litt spøkefulle. Han blunket igjen og grøsset. Han kunne ikke huske sist gang han hadde vurdert en kvinne så nøye. Det gjorde ham ubekvem. Han hadde levd livet sitt i en boble de siste årene, uten rom for tanker som dette.

«Hva er i veien, papà?» spurte den søvnige stemmen på skulderen hans.

«Ingenting, vennen min.» Han strøk en hånd nedover ryggen til Sofia mens han gikk tilbake til listen over operasjoner som Autumn hadde utført. Hun var spesialist i buk- og leveroperasjoner på små babyer. Merittlisten hennes var bra. Hun hadde publisert flere artikler om teknikk, og viste til stadig forbedrede utfall for disse barna.

Folk antok ofte at separasjonsoperasjonen var det farligste øyeblikket når det gjaldt å skille siamesiske tvillinger. De med mer erfaring innså at babyene ofte også hadde helt forskjellige medisinske problemer, og at det å gi dem en sjanse til det best mulige livet var mye, mye vanskeligere.

Giovanni sukket og gikk til den eneste av de andre kirurgene som kunne konkurrere med Autumn. Han hadde akkurat begynt å se på detaljene da han kom på noe. Han gikk tilbake til Autumn. Ja. Der var det.

Han hadde skumlest listen av publikasjoner, og antatt at de alle handlet om operasjoner. Men nei. Her var en annen med Autumns navn på som forskningsleder: Psykologisk trauma og dets virkning på separasjonen av siamesiske tvillinger. En tjueårig studie.

Han stivnet til. Han hadde ikke sett den før. En rask sjekk av datoen viste at den var oppført i biografien hennes, men at den skulle publiseres i et kjent kirurgisk tidsskrift om et par måneder.

Giovanni smilte. Separasjonstrauma hadde lenge vært i tankene hans når det gjaldt disse barna. Så langt hadde han vært med på ti separasjonsoperasjoner på siamesiske tvillinger, og dette var det forskningsområdet han ville drive med i neste omgang.

Det så ut til at hans potensielle kollega hadde kommet ham i forkjøpet.

Han løftet opp Sofia og bar henne til sengen. Etter at han hadde lagt henne plantet han et forsiktig kyss på pannen hennes.

Da han var sikker på at hun sov, gikk han tilbake til skrivebordet og tok opp telefonen.

Det virket som han hadde funnet sin perfekte kollega.

*

Naboen til Autumn åpnet døren og så forvirret ut. Det så ut til å ta ham noen øyeblikk å plassere henne. «Autumn …?» Han målte henne opp og ned, og ansiktsuttrykket sa at han trodde han befant seg i en slags merkelig drøm.

Hun hadde fortsatt blomstene i håret, og var kledd i den lange brudepikekjolen. Den lille ryggsekken hun hadde i hånden, inneholdt bare litt sminke, telefonen, pungen og kredittkort, og den bærbare datamaskinen – som hun aldri forlot huset uten. Det den ikke inneholdt, var nøkkelen til leiligheten. Den lå igjen hjemme hos Louis.

«Hva gjør du her?»

«Beklager at jeg ringer på så sent. Jeg må komme meg inn i leiligheten og glemte nøklene. Har du fortsatt reservenøkkelen?»

Barry rørte seg ikke. Det var som om ordene hennes ikke helt hadde sunket inn ennå. Han ristet langsomt på hodet. «Hva har du gjort? Flyktet fra et eller annet bryllup?» Så ble øynene hans store og munnen formet seg til en perfekt ʼOʼ. «Har du flyktet fra ditt eget bryllup?»

Autumn ristet på hodet og rakte frem hånden med håndflaten opp. Hun hadde ikke sett Barry på over et år. Men det var sent. Og hun var trett. Og hun håpet at det fortsatt kunne være en flaske vin i leiligheten. Det var en stor sjanse for at eventuell mat ville ha gått ut på dato. Teposer og kaffe ville sannsynligvis være det eneste som kunne brukes.

Barry så fortsatt på henne. «Kan jeg bry deg med noe?» spurte hun.

«Hva …?»

«Jeg ville virkelig sette pris på et par brødskiver og en boks med bønner i tomatsaus, hvis du har det.» Hun ga ham sitt beste smil.

Barry blunket taust, men så tok han seg sammen.

«Nøkler», mumlet han idet han gikk inn på kjøkkenet.

Hun hørte åpningen av skuffer og skapdører før han kom tilbake med nøklene hennes i den ene hånden og en tallerken med to brødskiver, en boks med tomatbønner og et par fullkornkjeks i den andre.

Autumn sukket av lettelse. «Takk Barry.»

«Trenger du melk?»

Hun ristet på hodet. «Nei takk.» Telefonen vibrerte i sekken.

«Betyr dette at du flytter hit igjen?» spurte Barry da hun begynte å rygge unna.

Det gjorde det, ikke sant?

Autumn beholdt smilet klistret i ansiktet, selv om musklene begynte å verke. «Ja, det gjør jeg. Hyggelig å se deg igjen, Barry.»

Han nikket, og etter et siste blikk på kjolen hennes, lukket han døren.

Autumn stakk nøkkelen i låsen og gikk inn i leiligheten. Hun trakk pusten dypt av lettelse og prøvde å ignorere den litt innestengte luften. Det viste seg at den automatiske luftrenseren som hun hadde plugget inn i en av stikkontaktene, var gått tom for duftmiddel.

Luften var fortsatt varm ute, så hun åpnet hovedvinduet og slengte sekken på sofaen. Etter noen bevegelser som kunne ha konkurrert med et slangemenneske klarte hun å få av seg kjolen.

De fleste av klærne hennes var nå hjemme hos Louis. Hun hadde fortsatt noe her – mest den slags kjedelige klær som hun ikke hadde brukt på en stund – men hun hadde en komfortabel pyjamas som hun tok på seg etter å ha stått under dusjen en liten stund.

Da hun gikk ut på kjøkkenet igjen, kom hun plutselig på noe. Hun hadde ikke sagt farvel til Sharon og Gavin. Men Sharon ville sannsynligvis ikke bli for bekymret over at en av de fire brudepikene hennes forsvant. Hun ville vel tro at Autumn var blitt tilkalt til sykehuset. Det var greit. Autumn skulle sende en unnskyldning i morgen og si at de skulle nyte hvetebrødsdagene sine.

Fem minutter senere sank hun ned på sofaen med tomatbønnene på toast og en kopp te da ryggsekken hennes kom med en rar lyd. Telefonen. Selvfølgelig.

Hun tok den opp av sekken og så på det ukjente nummeret. Hun hadde gått glipp av tre oppringninger.

Det var sent. Autumn var utslitt. Hun hadde vært oppe siden seks i morges, og hjulpet Sharon med å gjøre seg klar for den store dagen. Hun tok noen biter av maten mens hun tenkte på om hun skulle ringe tilbake.

Det var som om noen holdt øye med henne. Telefonen begynte å ringe igjen. Autumn var ikke på vakt, men hun fikk ofte oppringninger angående problemer med nyfødte når hun ikke var på vakt. Kroppen reagerte på autopilot og hun svarte og slo på høyttaleren på mobiltelefonen.

«Autumn Fraser.»

Det oppsto en pause. Hadde den som ringte faktisk ikke ventet noe svar på dette tidspunktet? Så lød det en stemme.

«Hallo? Ah, fint, doktor Fraser, jeg tror jeg er i ferd med å gi deg ditt livs tilbud.»

Stemmen hadde kraftig aksent, var varm som sirup og vekket straks oppmerksomheten hennes. «Unnskyld meg?»

Det kom en svak latter i den andre enden. «Tilgi meg. Dette er Giovanni Lombardi, sjefkirurg ved St. Nicolinoʼs i Roma. Du har sikkert hørt om oss.»

Denne stemmen var selvsikker. En del av henne ville avbryte denne fremmede og si at hun aldri hadde hørt om sykehuset hans og be ham kontakte sekretæren hennes på mandag hvis han ville prate. Hvem hadde gitt ham det private nummeret hennes?

Men selvsagt ville hun ikke gjøre det. Hun var altfor nysgjerrig allerede. Den som ringte hadde tiltalt henne som ʼdoktorʼ. Hun var kirurg, og yrkesmessig høflighet betydde at hun burde bli tiltalt som Ms. Eller miss. Men hun visste at de som var i det samme yrket i andre land noen ganger ble tiltalt som ʼdoktorʼ.

Hun trakk pusten dypt. «Hva er det du egentlig vil, Mr. Lombardi?»

Den lave latteren fortsatte. «Vel, hvis du har lest e-postene som jeg har sendt deg de siste timene, så ville du vite nøyaktig hva jeg vil.»

Hun reiste bust. Hvem var denne fyren? Det hørtes ut som en utskjelling. Uansett hvem han var, så kjente han henne ikke i det hele tatt.

«Vet du hva …» Hun stanset mens hun prøvde å huske fornavnet hans. « … Giovanni? Dette kommer kanskje som en overraskelse, men jeg har ikke sittet hele dagen og ventet på at tilfeldige e-poster skulle fylle innboksen min. Jeg har hatt fri og vært med på bryllupet til en venninne. Jeg ventet ikke å måtte svare på telefonoppringninger eller lese e-post i dag.»

Autumn var klar over at jo mer trett og irritert hun ble, jo kraftigere ble den skotske aksenten hennes. Hun kom ikke med noen unnskyldninger for det, men i hodet kunne hun nesten se for seg det forvirrede ansiktsuttrykket til denne mannen der han prøvde å tolke det hun sa.

Hun følte seg allerede uvel. Det å dumpe en veldig hyggelig og trygg mann og flytte hjem igjen til leiligheten uten å tenke skikkelig igjennom ting hadde fått henne i helspenn. Hun visste at når hun våknet i morgen, ble hun nødt til å skaffe seg så mye kontroll over situasjonen som hun kunne.

Hun var irritert på seg selv og tok datamaskinen opp fra ryggsekken. Det tok bare noen sekunder før den kom til live og hun kunne se en strøm av e-post. Hun åpnet den første og bøyde seg fremover.

Hva?

Hun så igjennom den, og fingeren trykket automatisk på den neste. Denne inneholdt detaljer av ultralydbilder. Den neste målinger.

Han måtte vite akkurat hva hun gjorde, for noen øyeblikk senere hørte hun stemmen hans igjen. «Har jeg oppmerksomheten din nå, doktor Fraser?»

Han tøyset med henne. Og, selv om han kanskje hørtes ut som en drømmemann, så var hun ikke i humør til å bli tøyset med.

Hjertefrekvensen hennes økte. Og pusten. Så mange detaljer. Så mye informasjon. To dyrebare, små jenter, festet sammen ved hjertet og leveren.

«Hvordan ble dette oversett?» spurte hun mens hun fortsatte å lese. Tankene skjøv alt annet vekk og fokuserte på tilfellet foran seg.

«Babyene hadde armene rundt hverandre under ultralyden etter elleve uker. Det var en nyutdannet sonograf som trodde at de bare omfavnet hverandre.»

Det var så mye hun kunne si akkurat nå, men hva ville være poenget med det? Tid var allerede tapt. «Har du dem hos deg nå?»

«Jeg har dem», sa han. «Etter fødselen skal jeg lede separasjonsoperasjonen. Jeg vil gjerne at du skal lede et team nummer to.»

Hjertet hoppet i brystet hennes. Hun brydde seg ikke om at det ikke var anatomisk mulig, og ville ha sverget i hvilken som helst rettssal på at hun nettopp hadde kjent det.

Et smil krøp over ansiktet hennes. «Selvsagt vil du det», sa hun, og prøvde å høres like selvsikker ut som ham. Hun måtte kunne måle seg med denne mannen på alle måter. Kirurgens regler: Alltid tro at du kan måle deg med hvilken som helst annen. «Ingen andre har den erfaringen med leveroperasjoner på nyfødte som jeg har.»

Hun reiste seg, gikk ut på soverommet og la telefonen på sengen mens hun dro kofferten fra toppen av garderoben.

Giovanni lo. Det virket som det var signaturen hans. Hun prøvde å se for seg denne italienske mannen med denne pirrende stemmen. Det siste hun trengte i et tilfelle som dette, var noen som helst slags distraksjoner – særlig når forberedelsestiden var minimal.

«Det var noen andre også …» sa han, som om han prøvde å sette henne på plass.

«Tøv. Du ville ha den beste. Du har spurt meg. Og heldigvis har jeg nettopp gjort meg tilgjengelig.»

Hun ramset opp en liste med krav. Ingen av dem var overdrevne, og det visste hun. Denne typen operasjon ville skape historie. Hun var nesten sikker på at dette sykehuset i Roma ikke kom til å nekte henne noe som helst.

Han svarte stille med et ʼsiʼ til alle anmodningene hennes.

«Jeg velger mitt eget team», sa hun mens hun slengte tilfeldige klær i kofferten. De beste arbeidsklærne hennes var hos Louis, og det samme gjaldt hverdagstingene. Hun satt igjen med halvfulle bokser med deodorant, tannkremtuber og flasker med sjampo. Vanligvis ville hun ha hentet alle tingene selv, men det så ut til at hun kanskje måtte overlate det til et flyttebyrå i stedet.

«Selvsagt gjør du det. Jeg har mange blant personalet som du kanskje mener passer, men sammensetningen av et team er alltid opp til den ledende kirurgen.»

«Flott. Hva med flyreisen?»

«Jeg tok meg den frihet å booke en plass til deg på første klasse på et fly i morgen fra Heathrow.»

Hun stivnet til. Han var veldig selvsikker. Men selvsagt var han det. Ingen kirurg med vettet i behold ville si nei takk til denne operasjonen. Men hun hadde sitt eget ess i ermet.

«Kommer ikke til å bli nødvendig.» Hun flirte. «Jeg har min egen transport tilgjengelig. Jeg skal ordne det nå med én gang. Jeg er i Roma i morgen tidlig.»

Selv om han ikke kunne se henne, så moret Autumn seg litt med å kaste håret over skulderen. Det at hun hadde en bror som var milliardær, var noe hun vanligvis holdt for seg selv. Men hun visste at hun kunne ringe Ryan og at selskapet hans ville ha et fly klart til avgang om noen få timer. Han var stolt av henne og det hun hadde oppnådd, og han hjalp henne ofte med reiseopplegg når hun måtte komme seg til et arbeidssted. Han var et av de få menneskene som forsto hennes behov for ha kontroll.

Ryan hadde gått den motsatte veien. Han hadde reist hjemmefra, kommet seg vekk fra foreldrene og levd et vilt liv. Ingen regler. Men så hadde han gjort en oppdagelse – en som gjorde ham til milliardær. Og i stedet for å flykte fra kontrollen hadde han begynt å omfavne den – på en god måte. Han møtte den perfekte kona og fikk en perfekt familie. Han hadde til og med ansatt noen gamle venner som han stolte på til å være en del av firmaet hans. Til tross for alle pengene beholdt han bena på bakken, og han glemte aldri å høre hvordan det gikk med søsteren sin. Han ville gjøre hva som helst for henne.

«Vil du klare å komme hit så raskt?» spurte Giovanni Lombardi.

«Absolutt. Hva med om jeg møter deg på sykehuset klokken ni i morgen tidlig?»

«Ni går bra», sa han, selv om han hørtes litt forvirret ut.

Hun likte på en måte at hun hadde klart å vippe ham av pinnen.

Men det virket som han kom raskt til seg selv igjen. «Du forstår selvsagt at jeg må forsikre meg om at du passer inn i teamet før vi formaliserer noe.»

Hun ble varm i kinnene. Det hørtes veldig personlig ut. Og det var det. Ved en prosedyre som dette måtte personalet arbeide i fullkommen harmoni. Det spilte ingen rolle at hun og Giovanni ville ha sine egne team. De måtte likevel passe sammen.

«Jeg har aldri hatt noe problem med å passe inn i et team, Giovanni.» Hun anstrengte seg for å prøve å etterligne den glatte måten hans å snakke på. «Du kan da vel ikke være så vanskelig?»

Latteren hun hørte denne gangen, var dyp og guttural. Hvert hår på armene hennes sto rett opp.

«Bravo», sa han. «Eller skulle jeg si touché?» Det ble stille et øyeblikk før han fortsatte. «Må du ikke klarere dette med sykehuset ditt?»

«Nei», svarte hun raskt. «Jeg er bokstavelig talt min egen herre. Jeg har en sponsor. Så selv om jeg er basert i London, så kan jeg reise hvor som helst i verden hvis det er et tilfelle som interesserer meg og trenger mine ferdigheter.»

«Det er en temmelig unik ordning», sa han undrende.

«Det er det. Men sponsoren min får ros i alle forskningsartikler jeg publiserer, og i eventuell publisitet rundt tilfellene.»

«Forstått», sa han etter en liten stund.

Autumn trakk pusten dypt. Sannheten var at tidspunktet for dette ikke kunne vært bedre. Hun ville bli borte i fire, kanskje fem måneder. Det ville gi henne en sjanse til å fortsette videre. Louis også. Hun håpet at han ville finne noen som så på ham slik han ønsket. Noen som ga ham den tilknytningen som de aldri hadde hatt til hverandre. Den slags tilknytning som hun nettopp hadde vært vitne til mellom vennene sine, og som fikk henne til å føle seg mer ensom enn noensinne.

Var det noen sjanse for at hun også kunne finne det? Hun grøsset litt og skjøv tanken ut av hodet. Hun hadde for lenge siden avgjort at den livsstilen aldri ville passe henne. Altfor risikabel.

Hun var i ferd med å få sitt livs mulighet med denne operasjonen. Alt fokuset hennes måtte være rettet mot det. Hun skulle få et firma til å hente tingene hennes hos Louis og bringe dem til leiligheten hennes. Når hun befant seg i et annen land ville prosessen forhåpentlig bli smertefri for dem begge.

«Er det noe mer du vil spørre meg om? Det er fortsatt mye å snakke om angående tilfellet», sa Giovanni.

Autumn ristet på hodet og glemte at han ikke kunne se henne. «Nei, jeg foretrekker å gjøre det personlig i morgen.»

«Da gleder jeg meg til å møte deg klokken ni i morgen tidlig. Jeg er glad for at du ikke har noen andre presserende oppdrag, for denne familien trenger deg virkelig. Vi trenger deg.»

«Og jeg er glad for å bli invitert», sa hun.

Han avsluttet samtalen, og Autumn falt baklengs sammen på sengen. Hadde det virkelig nettopp skjedd?

Det var som en drøm. En fascinerende operasjon. En sjanse til å besøke et vakkert land og arbeide sammen med andre mennesker. Tid til å etablere et forhold til foreldrene til disse jentene, og tid for dem til å stole på det hun kunne gjøre.