Nadine Gonzalez

Hjerterom

Oversatt av Katja Karlsen

MINISERIE: MEKTIGST I MIAMI

De er mennene som har alt – utseende, penger og innflytelse. Men alt settes på spissen da de møter sine drømmekvinner. Spørsmålet er hvem det er som egentlig har makten. Dette er del en i miniserien Mektigst i Miami.

Nadine Gonzalez er datter av haitiske innvandrere og født i New York. Hun vokste opp både i New York og i Port-au-Prince på Haiti. Av yrke er hun advokat, og hun bor i Miami i Florida sammen med sin kubansk-amerikanske mann og deres vakre sønn.

Nadine skriver lystig samtidsromantikk med amerikanere, karibiere og latinamerikanere i sitt mangfoldige persongalleri. Hun bygger nettverk på Twitter, men lever på Instagram! Sjekk ut @_nadinegonzalez.

1

Nina Taylor følte at reisen hadde vart i evigheter. Flygningen var blitt forsinket ved JFK, og flyet hadde brukt år og dag i køen ved Miami internasjonale lufthavn før det nådde gaten. Utenfor tok hun på mørke solbriller for å stenge ute Miamis grelle lys og satte seg inn i baksetet på en taxi. Det var urimelig varmt – selv til juli å være – og seteryggen, i imitert skinn, klistret seg fast til de bare armene hennes. Sjåføren la koffertene i bagasjerommet og satte seg bak rattet. «Hvor skal du?»

«Ocean Drive 1510.»

«Sand Castle? Godt valg.» Han stilte inn bakspeilet. «Hva bringer deg til Miami?»

Spørsmålet var enkelt nok. Folk flest var ikke nødt til å lyge. «Skal møte en venn.»

«Fint!» Sjåføren nikket. En skallet flekk på bakhodet viste et område med glinsende brun hud.

Han kikket på henne i bakspeilet. «Du ligner på barnebarnet mitt. Hvilken øy er du fra?»

Spørsmålet overrasket ikke Nina. Folk fra øyene hadde en sjette sans for slikt. Men de karibiske røttene til Nina var så dypt begravet at den eneste øya hun rettmessig kunne påberope seg som sin, var Manhattan. Akkurat da suste en diger SUV forbi og avskar dem. En tutekonkurranse fulgte. Sjåføren vendte oppmerksomheten mot veien igjen, og dermed unngikk hun å måtte svare på spørsmålet. Det var bedre slik, for familietreet hennes lignet mer på en slyngplante.

Da klimaanlegget begynte å virke, fikk Nina det mer behagelig. Dette var ikke første gangen hun var i Miami, men minnene fra sist tur var vage og ispedd en viss mengde gelé-shots. Hun var tjuetre og på oppdrag for damebladet Belle. Nå var hun trettien, og når det gjaldt cocktailer hadde smaken hennes kommet seg betraktelig.

Trafikken gikk i sneglefart da de sakte rullet forbi det ikoniske Velkommen til Miami Beach-skiltet. Nina knipset et bilde med telefonen mens begeistringen boblet i henne. Innen de svingte inn på Ocean Drive og stanset foran hotellets blankpolerte svarte port, hadde Nina fått et nytt syn på tilværelsen. Kanskje var ikke denne soloturen en kjempedårlig idé likevel.

Herskapshuset som nå var blitt til et privateid boutiquehotell, lå stolt i solen. Det hadde alt som var karakteristisk for klassisk middelhavsstil: kritthvite vegger og skrått tak med takstein i terrakotta, tilfeldig plasserte vinduer – noen buede, andre ikke – og glassdører ut mot luftebalkonger. Men det var ikke før hun kom inn på gårdsplassen at Nina fikk tidenes zen-følelse. Villaen strakk seg i tre etasjer over en innvendig hage med tilhørende fontene, og i alle husets tre høyder var det balkonger med jerngitterverk så vakre som blonder.

Mamma ville ha elsket dette. Tanken glapp fra henne som et blad i vinden. Men det gjorde henne trygg på at hun var på riktig sted.

*

«Beklager, miss Taylor. Det er et problem med reservasjonen din.»

Ordene en sliten person på reisefot aldri ønsket å høre.

«Hva er problemet?» spurte Nina. «Jeg bestilte oppholdet for en måned siden.»

«Usikker. Sjefen vil gi deg mer informasjon.»

Resepsjonisten tilbød henne en miniflaske med vann, men Nina lot seg ikke blidgjøre. Den skarpe klikkelyden fra høye hæler mot flislagt gulv vitnet om at sjefen var på vei. Nina forberedte seg på krangel.

«Velkommen til Sand Castle, miss Taylor! Jeg er Grace Guzman, daglig leder.»

Nina fulgte etter henne nedover gangen til et lite kontor, som i en annen tidsepoke kanskje hadde vært spiskammeret til hovmesteren. På navneskiltet sto det kort og godt: «Graciela Guzman.» Hun satte seg bak et skrivebord rensket for dilldall og gikk rett på sak. «Miss Taylor, suiten du ba om, er ikke ledig lenger.»

Nina sank ned i en tom stol og stirret på henne. «Jeg forstår ikke. Jeg bestilte Oasis spapakke for en måned siden.»

«Sand Castle har ingen offisiell spasuite», sa Grace. «Alle rommene er egnet for avslappende opphold.»

«Ikke ifølge nettstedet deres.»

Spapakken hadde inkludert suiten med to soverom i øverste etasje. Jackie Onassis hadde kalt det en oase da hun hadde bodd der en natt i februar 1988, og navnet hadde blitt hengende ved. Bladet Belle hadde rangert det blant de ti beste hotellene for den sofistikerte reisende – en liste Nina hadde satt sammen uten noensinne å ha satt sin fot på noen av de opplistede eiendommene. Det var drømmen til hennes nylig avdøde mor å få bo her en natt. Nina var her for å oppfylle denne drømmen. Om det ikke hadde vært for dette, ville Nina ha valgt et rimeligere, mindre pretensiøst hotell.

«Miss Taylor, forsøk å forstå. Oasis er vårt svar på presidentsuiten. Det forutsettes at den er ledig.»

«Kommer presidenten?» spurte Nina. «For ifølge CNN skal han holde tale i Johannesburg.»

Øynene til Grace smalnet. «Vi er blitt nødt til å gi den til en viktig gjest. Det kom litt brått på, og det beklager jeg. Siden du reiser alene, kunne du heller ha nøyd deg med et superior-rom?»

Hva? Hun hadde ikke tenkt å nøye seg med en enslig-dame-på-tur-nedgradering! «Det er på ingen måte greit.»

Grace smilte kjølig. Nina la merke til de vakre rynkene i øyekrokene hennes. Hun var vel midt i femtiårene, og at hun var vakker, det visste hun nok. Underlagskremen passet ikke helt til den gyllenbrune huden, men ellers var hun perfekt. I gul kjole med belte og høye hæler hadde Grace et stilistisk overtak. Nina følte seg kjedelig i forhold, med sin vante reiseuniform: T-skjorte, skinny jeans, ikke-kødd-med-meg-solbriller og flate ballerinasko. Håret hang i en slapp flette nedover ryggen. Og nå viste det seg at hun i sine nidkjære forberedelser til avbrekket i Miami hadde glemt alle de små øyeblikkene i forkant, som å ankomme luksushotellet med stil, imponere med klesvalget og være forberedt på å konfrontere det arrogante personalet.

Grace tittet på gullklokken sin. «Oppholdet ditt er viktig for oss, det kan jeg forsikre deg om.»

«Ikke så viktig som denne personen dere har gitt bort suiten min til!»

Det var nok til liten nytte, men hun hadde absolutt ikke tenkt å gjøre det lett for ledelsen.

«Vi tror du vil få det fint i Hagerommet.»

«Beklager, men jeg er i ferd med å få raserianfall.»

Det eneste tegnet på at Nina hadde gått Grace på nervene, var blafringen til de unaturlig tykke øyenvippene. «Endringen i pris vil naturligvis gjenspeiles på kontoen din.»

Nina fortrakk ikke en mine. «Hva om vi tilbød deg gratis massasje på rommet? Kan det veie opp for bryderiet?»

«Nei, det kan det ikke.»

«Hva med en ekstra natt på vår bekostning?» foreslo Grace.

Det ville få turen hennes opp i syv netter. Men hvorfor stoppe der? «Gi meg to netter.»

Grace gjorde et stort nummer av å sjekke tilgjengelige rom på PC-en før hun kastet lesebrillene på skrivebordsplaten i glass. «Det skal gå fint.»

Nina nikket. Hun var skuffet, det var helt sikkert. Hensikten med denne turen var å hedre moren med den type Jackie O-opplevelse hun hadde fortjent, men selv den mest ustabile reisende måtte ta til fornuft. Hagerommet fikk være bra nok.

Grace trykket på en interntelefon og tilkalte en pikkolo.

Nina fulgte etter Grace ut av kontoret akkurat tidsnok til å få med seg ståheien på gårdsplassen, noe som tydet på at nye gjester ankom. Grace forlot henne øyeblikkelig, og i en heseblesende tilstand som ikke passet henne, satte hun av gårde for å ta imot nykomlingene. Like bak fulgte en vertinne med et brett med champagneglass. Nina lurte på hvor velkomstkomiteen hadde vært da hun hadde ankommet for bare en liten stund siden. Da gikk det opp for henne – hun hadde blitt sparket ut av Oasis for å huse de svært attraktive personene som kom anstigende.

Mannen var kjempeflott. Høy, bred og med en figur som lignet marmorbystene som sto skjult i herskapshusets mange nisjer, var det vanskelig å ikke legge merke til ham. Hudfargen var som honning. Øynene var skjult bak mørke briller, og det lange bølgete håret var pent festet i nakken. Om Nina skulle gjette, ville hun sagt fotballspiller, baseballstjerne eller proffbokser – mellomvektklassen. Han så viktig, men noe ustelt ut i en svart blazer over krøllete T-skjorte kombinert med utvasket jeans. Kvinnen var selvfølgelig yngre, fremdeles i tjueårene, men som regel var det jo slik. Hun var blond og hadde på seg noe tilsvarende Ninas reiseuniform, men oppgradert med svarte pumps. Nina så for seg at paret fant seg til rette i hennes suite, drakk champagne på hennes balkong, før de hadde sex på hennes ekstra store, spesialbestilte dobbeltseng – den absolutt beste sexen i hele verden. Det bildet fikk henne til å flytte all ergrelse fra Grace Guzman til det vellykkede paret.

Nina gjemte seg bak en søyle og fulgte med mens Grace hilste overstrømmende på paret. Mannen lo av noe hun sa, den dype, hese latteren til en mann full av selvtillit. Noe ved den sendte ilinger nedover ryggen på Nina.

Hun skvatt da pikkoloen nærmet seg. «Miss Taylor, jeg heter Jim. Kom denne veien, er du snill.»

Hun fulgte ham opp en storslagen vindeltrapp mens latteren ga gjenklang i ørene. Nina kastet et siste blikk over skulderen. Til hennes overraskelse sto Mr. VIP ved foten av trappen og stirret opp mot henne uten de mørke solbrillene som filter. Selv om hun ble brydd, holdt hun blikket hans litt lenger enn nødvendig bare for å bevise at hun ikke ble brydd. Øynene deres fant hverandre, og et ørlite øyeblikk var det bare dem på gårdsplassen. Nina tok tak i rekkverket for å støtte seg. Pikkoloen Jim ropte: «Denne vei, miss Taylor.» Og bra var det, for i et par sekunder hadde hun glemt hvem hun var og hvor hun skulle.

På trappeavsatsen i andre etasje snudde Jim seg mot henne. «Beklager oppstyret. Du vet hvordan det er når Hollywood banker på døren.»

Nina visste litt om det. Som datter av en Broadway-skuespillerinne hadde hun førstehånds kjennskap til galskapen som oppsto når en skuespiller fra Hollywood kom. Så … Hollywood? Alle de tre gjetningene hennes hadde vært feil.

«Jeg burde vel ikke si dette, men det er rene galehuset der nede. Er glad skiftet mitt er over.» Jim stanset brått og sjekket nøkkelen han hadde i hånden. «Skal du bo på Oasis? Virkelig? Jeg trodde …»

«Hva?» Nina hoppet over et steg og snublet nesten.

«Vi kunne ha tatt den private heisen», sa Jim dystert. «Beklager det.»

«Åh … ingen fare. Litt trim er bare fint.»

Trappen endte i tredje etasje. Nina så over rekkverket og ned på gårdsplassen. VIP-paret pratet fremdeles med Grace. Hun hadde tid. Til å gjøre hva, egentlig? Mens hun forsøkte å finne ut av det, dvelte blikket hennes ved ham. Hun hadde luksusen av å se på ham uten å bli forstyrret. En idrettsutøver ville ha hatt grove, ujevne trekk, men han var Hollywood-vakker: symmetrisk, glatt. Smilet var som solen.

«Miss Taylor?»

Pokker! Fersket igjen!

Nina snudde seg og fulgte etter Jim mens hjertet begynte å hamre. I tredje etasje viste potter med lavendelplanter veien nedover gangen til dører i mahogni, dekorert med utskjæringer. Hun sto på terskelen til paradis, men hva var egentlig planen her? Ta en rask titt. Bare det. Og hvorfor skulle hun ikke det? Hun hadde blitt snytt for opplevelsen.

Døren åpnet seg og viste et uendelig langt gulv med greske fliser. Jim ledsaget henne inn i en dagligstue med antikke møbler. En lysekrone i krystall hang i taket, og glassdører førte ut til en bred balkong. Ninas uro måtte vike for begeistring.

Jim stablet bagasjen hennes på en benk i foajéen. «Ønsker du en omvisning?»

«Nei takk. Jeg er helt utslitt.»

«Ok. Mastersuiten ligger til venstre, og gjesterommet finner du til høyre. Hvert rom har eget bad.»

Nina tipset Jim rundhåndet for å få ham av gårde. Hun foretrakk å ikke blande ham inn i dette. Så snart døren lukket seg bak ham, stormet hun inn i suitens hovedsoverom, men ble stående stiv på dørstokken.

Dette var den berømte Oasis-suiten. Stedet glødet. Eikemøbler, bladgull og gule silkegardiner bidro til å spre den solfylte gløden. Sengen var et hav av blå silke innrammet av fire trestolper – og den ropte på Nina. Hun gikk bort og satte seg på kanten, spratt litt for å teste madrassen og la seg deretter ned på ryggen. «Å, ja», hvisket hun og kikket opp i taket. Et freskomaleri av engler som fløt på lette skyer. De så ned på henne med megetsigende blikk.

Bare én ting som manglet: en selfie.

Nina satte seg opp, dro frem telefonen fra lommen, glattet på håret, valgte filter, vippet på hodet, snurpet sammen munnen, laget grimaser, forsøkte å smile og …

«Passer sengen deg, Gullhår?»

Telefonen falt ut av hånden hennes. Den maskuline stemmen hadde en brysk britisk aksent. Nina bøyde seg forover, knep øynene sammen og ba om at englene i taket ville tilkalle dødsengelen.

Vær så snill, Gud! Jeg vil heller dø enn å overleve dette. Amen.

2

Det første han la merke til, var en fugleflokk som fløy forbi klokketårnet i enden av gårdsplassen. Julian Leroy Knight, bedre kjent som JL Knight, følte at han kunne ha vært hvor som helst i verden – Mexico, Spania eller Cuba, hvor en lignende eiendom sto. Han hadde gjort leksen sin. Dette herskapshuset var en eksakt kopi av en villa i Miramar, Havannas elegante forstad. Originalen huset for tiden en ambassade.

Julian utvekslet høflighetsfraser med sjefen for eiendommen, takket nei til et glass champagne og lot assistenten sin, Kat, ordne opp med detaljene for oppholdet. Han våget seg lenger inn i hagen. I midten sto en fontene på høyde med ham selv, som kjempet for å dempe støyen fra gaten. Enten det var dag eller natt, var Ocean Drive en fest. Det visste vel han. Da han var nitten, hadde han reist fra hjemmet sitt i England for å dra på eventyr i USA. Han hadde bodd hos en venn av familien i Miami i en uke før han tok seg ned til South Beach. I seks måneder parkerte han bilene til gjestene ved Sand Castle, og han satte ikke foten innenfor den ikoniske svarte porten én eneste gang. Tilgang til «hovedhuset» ble nektet de ansatte av lav rang. I dag, derimot, visste de ikke hva godt de kunne gjøre for ham.

Alt oppstyret var balsam for det sårede egoet hans. Julian var ikke den kjendisen han hadde vært for fem år siden, da actionfilmene hans toppet listene. I Hollywood var duften av fiasko som giftgass, og den fulgte deg overalt. Legg til et veldig offentlig brudd og et offentlig ramaskrik over fremstillingen av kvinner i den nyeste filmen hans, og Julian var praktisk talt uønsket overalt. Unntatt her i Miami, og det var fint.

En storslått trapp snodde seg opp til andre etasje. Han vandret bort og testet hvor robust eikegelenderet var. Han hadde drevet med snekkerarbeid og satte pris på håndverket. En kvinne var på vei opp trappen. Høy, slank, lett på foten, kakaobrun hud, kropp vakkert innpakket i en tettsittende jeans. Håret var svart som kaffe, og hun hadde det i en lang flette som buktet seg nedover ryggen. Da hun kikket seg over skulderen og så rett på ham, dekket de lange vippene for øynene hennes. Men ingenting kunne skjerme ham fra det brennende blikket. Rett skal være rett. Hun hadde tross alt tatt ham i å stirre. Det å kaste lystne blikk på kvinner var ikke noe han hadde for vane, og han hadde ikke tenkt å begynne med det nå. Han hadde blitt symbolet på giftig maskulinitet, så han kunne ikke risikere å begå feiltrinn. Men ingenting ved dette føltes som et feiltrinn. Det føltes utilslørt og personlig. Hun holdt blikket hans, og Julian klarte ikke å frigjøre seg. Han fulgte fascinert med mens kinnene hennes fikk en vinrød nyanse. Hvem vet hvor lenge de ville ha stått slik hvis ikke pikkoloen hadde ropt på henne?

Med en arrogant sleng med fletten fortsatte hun ferden oppover, rundet et hjørne og forsvant. Julian kjempet mot instinktet til å følge etter. Hva var det som feilte ham? Han var på forretningstur.

Til slutt var det Kat som reddet ham. Hun stakk armen i hans og dro ham vekk. «Kom an! Jeg vil se bassenget før vi går opp.»

Bassenget var en sann oase. Det var tretti meter bredt og belagt med tusenvis av små gullfliser. Julian skulle gjerne ha stupt uti, men enn så lenge fikk han nøye seg med et bilde. Han dro Nikon-apparatet frem av en velbrukt reiseveske.

«Se på det!» utbrøt Kat. «Er det ikke vakkert?»

Han justerte kameralinsen og løftet apparatet opp til øyet. «Vakkert.» Julian så for seg en kvinne i bikini som fløt på ryggen, med øynene lukket mot solen og håret som en glorie rundt hodet. Akt en, scene en. Han knipset bildet og la vekk kameraet igjen.

«Den årlige bassengfesten vår i anledning nasjonaldagen er strandens mest eksklusive», sa Grace. «Den begynner i morgen klokken fire. Vi avslutter med fyrverkeri.»

Julian stolte på skuespillerferdighetene sine. «Høres topp ut.»

Grace nikket fornøyd. «Nå skal jeg vise deg til den private heisen.»

Mens han, Kat og Grace presset seg inn i en skranglete heis som ledet rett opp til etasjen hans, lurte Julian på om han kanskje ville støte på kvinnen fra trappen igjen, om så bare for å be henne om unnskyldning.

Heisdøren åpnet seg til en bred, solfylt gang som førte mot et par solide dører. Grace viste dem inn mens hun hele tiden underholdt Kat med høydepunktene til herskapshusets minnerike fortid. I sin iver la hun ikke merke til bagasjen som lå pent stablet innenfor døren. Reisevesken fra Louis Vuitton og den matchende skuldervesken var ikke hans. Han brukte ikke fancy merker.

«Kom og se utsikten fra balkongen», sa Grace.

Kat fulgte etter Grace. Julian snudde på hælen og gikk i motsatt retning. Hovedsoverommet lå bak tykke dører i tre. Han gikk lydløst bortover, vred stille på det tunge, runde messinghåndtaket og tittet gjennom sprekken. Der satt hun og tok en selfie på sengen.

Fanken. Det var ikke slik han hadde håpt at det andre møtet skulle være. Istedenfor å be om unnskyldning ble han nå nødt til å tilkalle vaktene.

Han gikk inn i rommet. «Passer sengen deg, Gullhår?»

Hun reagerte på ordene med å stivne til og slippe taket i telefonen. Han likte ikke å se henne så motløs når hun tidligere hadde vært så utfordrende. Kom an. Hvor er kampånden blitt av? Da hun til slutt reiste seg for å konfrontere ham, var øynene panikkslagne. Om det var opp til ham, lot han henne slippe unna. Dette var ikke første gangen en tilhenger prøvde å snike seg inn på hotellrommet. Men det var ikke opp til ham. Hun visste det ikke, men nedtellingen hadde begynt. Det var ikke lenge før …

«Ah!» Kat hylte inn i øret på Julian. «Hvordan kom hun seg inn?»

Sjefen styrtet inn i rommet. «Miss Taylor!»

Pikkoloen ankom med Julians enkle, svarte logofrie bagasje og tilbød seg å ringe etter en vakt.

Julian gikk frem for å beskytte miss Taylor mot det kommende angrepet. Hun var riktignok en inntrenger, men hun var hans inntrenger. Men hun gikk ut av skyggen hans og henvendte seg til hele rommet.

«Ta det med ro», sa hun. «Dette er bare en stor misforståelse.»

Stemmen hennes var rolig. Julian likte det.

«Noen må få Jim opp hit!» ropte Grace.

«Ikke bland Jim inn i dette», sa hun. «Det var en feil. Antageligvis din feil. Suiten står sikkert fortsatt registrert på mitt navn.»

«Miss Taylor, vi har en avtale. Denne suiten er ikke din, og det vet du.»

«Hva slags avtale?» spurte Julian, og miss Taylor oppdaterte ham.

«Avtalen vi kom frem til etter at hun sparket meg ut for å ta imot deg.»

Julian snudde seg mot Grace. «Stemmer det?»

Hun ble blek. Der fikk han svaret.

En assistent dukket opp flankert av sikkerhetsvakter og med Jim på slep. Det viste seg at det hadde skjedd en rekke feil. Suiten var fortsatt reservert til miss Taylor. Jim hadde fått feil nøkkel i resepsjonen. I tillegg var det ikke lenger noen ledige rom.

Grace byttet til spansk for å slippe ut frustrasjonen. Julian kikket på Kat. Hun sto og tygget på underleppen slik hun gjorde når hun var engstelig. Julian syntes det var latterlig at det skulle bli så mye styr over et hotellrom. Folk likte å behandle ham som om han var kongelig, men han hadde bodd på herberger og moteller som han helst ville glemme. Han hadde sovet i bilen i en måned da han flyttet til Los Angeles. Han skulle gladelig gi fra seg suiten, men dessverre trengte han den bufferen den private etasjen ga ham.

«Det holder», sa Julian. «Miss Taylor og jeg skal finne ut av dette. Vi trekker lodd eller noe. Vennligst vent utenfor.»

«Julian, det er ikke din jobb å skulle finne ut av dette her», sa Kat.

«Helt enig, Mr. Knight», sa Grace.

«Likevel vil jeg helst at dere går ut.»

Etter at han viste delegasjonen ut døren, vendte Julian seg mot den utspekulerte miss Taylor. Hun stirret fraværende på ham, og han var redd hun hadde fått slag. «Går det bra med deg?»

Hun rettet ut en pekefinger mot ham. «Du er JL Knight!»

Så var det påʼn igjen.

«Og du er britisk?»

«Jamaikansk og britisk», spesifiserte han. «Er det negativt?»

«Jeg vet ikke! Malcom Brown var fra sør i Bronx.»

Julian hadde spilt ambulansearbeider Malcom Brown i Riverside Rescue, en politiserie som hadde gått lenge på TV. Svært få husket hva han hadde spilt i før det. «Jeg har vært med i noen prosjekter etter den tid.»

«Det vet ikke jeg noe om», sa hun.» «Jeg hadde Riverside-maraton forrige jul, og Malcom var yndlingen min.»

«Takk», sa han. «Og beklager forvekslingen. Assistenten min tok seg av bestillingene. Hun pleier å ringe, oppgi navnet mitt og …»

«Og så oppgir folk alt?»

«Noe sånt.»

«Det er sikkert fint», sa hun.

«Vet du? Det er faktisk det.»

«Tja, jeg tar meg av mine egne saker. Det burde du også prøve en gang.»

«Vil du ha den tilbake?» tilbød han. «Jeg kan ta inn et annet sted.»

Det var ikke mangel på femstjerners hoteller langs stranden. Og det var jo idiotisk å dukke opp i Miami under en langhelg.

«Behold det», sa hun bestemt. «Sjefen forgifter maten min om du drar. Du er for viktig.»

«Hva med å dele den? Det er ingen grunn til at du ikke kan bli her til Hage, Fontene eller hva det var, blir ledig igjen.»

«Du tar feil.» Hun la armene i kors over brystet. «Det finnes omtrent hundre grunner.»

«Det ville bare dreie seg om en natt eller kanskje to», sa han. «Her er det jo kjempestort. Vi kunne vært her i dagevis uten å støte på hverandre.»

«Det er riktignok et rom til her med eget bad», sa hun, og snakket mer til seg selv enn til ham.

«Alt du vet», sa Julian.

«Jeg skrev et stykke om dette hotellet for lenge siden», sa hun.

«Så du er forfatter?»

Hun løftet haken. «Det er jeg.»

«Hva skriver du, da?»

«Bøker», sa hun. «Eller … jeg skrev én bok, men den finnes i flere formater.»

«Ok.»

Han må ha truffet et ømt punkt. Hun var plutselig mindre sikker på seg selv og snublet over ordene. Men hun ble ikke mindre vakker av den grunn.

Det banket på døren. Han gikk unna. «De begynner å bli rastløse. Det er tid for å bestemme seg.»

Hun sukket. «Men hva med blondinen?»

Han ble forvirret av spørsmålet. «Hvilken blondine?»

«Hun du reiser sammen med», sa hun. «Hun vil da ikke ha meg her.»

«Hun heter Katia Wells og er assistenten min.»

«Hun som bestilte reisen din?»

«Hun, ja.» Kat var i Florida for å være med på en familiesammenkomst. Hun hadde gladelig gitt fra seg setet hun hadde på et vanlig fly for å bli med på privatflyet sammen med ham. En bil ventet utenfor for å ta henne med til besteforeldrenes hus i Boca Raton. «Hvis vi var sammen, tror du hun hadde stått og ventet på andre siden av døren?»

«Jeg vet ingenting om deg eller hvordan du lever livet ditt», sa hun.

Døren ristet da tre stykker banket på samtidig. Kat ropte til ham. «Julian! Jeg kan skaffe deg en suite på Fontainebleau.»

«Vi kan dra, begge to», foreslo han for miss Taylor. «Det er sikkert mer enn ett ledig rom på Fontainebleau.»

«Eller begge to kan bare bli her.»

De ble stille, og under stillheten ble de enige. Likevel var det noen ting de måtte få på plass. «Reiser du alene?» spurte han. «Du bestilte hele denne suiten til deg selv, eller venter du et helt utdrikningslag?»

«Stilte noen spørsmål ved at du ønsket en suite til bare deg?»

«Det er mest for å skjerme privatlivet», sa han. «Som bringer meg inn på mitt ene forbehold.»

«Bare ett? Jeg har flere.»

«Du er forfatter», sa Julian.

«Og du er skuespiller.»

«Du kan ikke skrive om meg eller noe som skjer mens du er her.»

Hun så på ham med mistenksomt blikk. «Hva tror du vil skje?»

«Ikke stort», sa han og trakk på skuldrene. «Jeg har tenkt å stupe i seng så snart alle drar sin vei. Hva har du tenkt til?»

«Samme her. Jeg er utslitt.»

«Greit.»

Han gikk for å åpne døren, men hun stanset ham. «Vent! Hvorfor oppfører du deg så hyggelig?»

«Dette handler ikke om å være hyggelig», sa han. «Det handler om å være rettferdig. Hvis jeg ikke hadde dukket opp, ville du ikke hatt dette problemet.»

«Jeg fikk et godt tilbud, da», sa hun.

«Å ja? Hva da?»

«To gratisnetter.»

«Ikke verst.»

«Ikke sant?»

«Mr. Knight! Det er ikke slik vi gjør det her på Sand Castle. La oss ta oss av dette.»

Han snudde seg mot henne for å få bekreftelse. «Gjør vi dette?»

«Ja da», sa hun. «Jeg bor her til rommet mitt blir ledig. Og du trenger ikke bekymre deg, for jeg er ikke interessert i å skrive om deg. A, jeg synes ikke du er så spennende. B, jeg er egentlig bare i stand til å skrive om meg selv.»

«Ikke spennende?»

Det hadde da vært reportasjer om opp- og nedturene i karrieren hans. En talentløs fiasko for enkelte, en actionhelt-legende for andre, men spennende var han da.

Hun himlet med øynene og mumlet noe om skjøre Hollywood-egoer.

«Unnskyld meg», sa han.

«Åpne døren før de ringer politiet.»

«Godt poeng.» Han fikk feie opp skårene fra det knuste egoet sitt senere.