Kjærlighet bak masken

Carole Mortimer

Oversatt av Lena M. Bakke

Carole Mortimer er en av Harlequins mest populære og produktive forfattere. Denne britiske forfatteren har ikke vist noen tegn til å saktne skrivehastigheten siden hennes første roman ble publisert i 1979. Faktisk har hun utgitt mer enn 140 romaner!

Hun har fått entusiastiske tilhengere over hele verden på grunn av sine sterke, tradisjonelle kjærlighetsromaner, med sin spesielle stil, praktfullt utviklede karakterer og overraskende romantiske trekk.

Første gangen Carole forsøkte å skrive en roman for Harlequin, var manuskriptet for kort og historien for dårlig. – Naturligvis ble jeg refusert, forteller hun. – Deretter surmulte jeg over refusjonen i to år før jeg gjorde et nytt forsøk. Hennes neste manuskript ble antatt, og det var begynnelsen på en lang og fruktbar karriere. Hun sier at hun har «elsket hvert øyeblikk av den».

Carole bor i «den vakreste delen av Storbritannia» med ektemann og barn.

– Jeg elsker virkelig å skrive, og har absolutt planer om å gjøre det minst tjue år til.

PROLOG

– Jeg har hatt vill sex med tennistreneren min hver dag i en måned nå!

– Hva? Dani skvatt og stirret på venninnen, Eleni, i den andre enden av stuen.

De to kvinnene gjorde siste finpussen på innredningen av huset som Eleni skulle dele med Brad, etter julebryllupet deres neste uke. Dani var interiørdesigner og hadde brukt siste måned til å hjelpe Brad og Eleni med å velge møbler og innredning i det nye huset.

– Vent litt. Danis øyne ble smale. – Du har ingen tennistrener, Eleni.

– Sant nok. Eleni, den vakre venetianeren, lo av Danis skeptiske uttrykk. – Men jeg fikk oppmerksomheten din, ikke sant? Hun smilte skjevt. – Jeg har snakket til deg i snart ti minutter, Dani, og jeg er ganske sikker på at du ikke har hørt et ord.

– Beklager, Eleni. Dani unnskyldte seg med en grimase.

Hun hadde virkelig gjort sitt beste, men Eleni kjente henne tydeligvis for godt til å bli lurt.

De to kvinnene hadde begge vært fjorten år da de først møttes. Eleni hadde reist fra sitt hjem i Venezia for å gå et år på samme kostskole som Dani. Det var hennes eldre bror Niccolo, overhodet i D’Alessandro-familien, som hadde sendt henne dit for at engelsken hennes skulle bli bedre. Ved slutten av skoleåret hadde jentenes vennskap vært så sterkt at da Eleni skulle reise hjem, hadde hun bønnfalt Niccolo om å få gå på den engelsken skolen i fire år til og fullføre utdannelsen sin der. Men den kampen hadde hun tapt.

Bare tanken på hennes første møte med Niccolo D’Alessandro ga Dani grøsninger. Det skjedde da Eleni insisterte på at Niccolo skulle invitere begge jentene med ut på lunsj, slik at hun kunne presentere ham for sin engelske venninne. Ordet skremmende kom ikke engang i nærheten av å beskrive den arrogante, selvsikre venetianeren.

Han hadde vært sjef for D’Alessandro-familiens bankforretninger i fire av sine den gang tjuesju år, og Niccolo D’Alessandro hadde virket overveldende høy, med brede skuldrer under den skreddersydde dressen, stram mage og lange, muskuløse ben. Han hadde skjøvet det lange, svarte håret vekk fra det aristokratiske, vakre ansiktet, og Dani hadde sett de dype, mystiske, brune øynene, høye kinnbein, en lang arrogant nese, en bestemt munn som sjelden smilte, og en hard, kantet hake. Hun hadde ikke hatt noen problemer med å se for seg at Niccolo D’Alessandro var etterkommer av både pirater og prinser. Faktisk hadde hun mer problemer med å se for seg at menn fra D’Alessandro-familien noen gang kunne ha vært prester, men hun hadde blitt fortalt at noen av dem hadde vært det.

Etter det ene møtet hadde det også blir klart hva Niccolo syntes om Dani. Han hadde bestemt nektet Eleni å bli på skolen i England, og måtte først gi seg da Eleni ble atten og ville studere ved universitetet i London.

– Mannfolkproblemer?

Dani ristet på hodet mens hun skjøv vekk tankene på hennes første møte med Niccolo D’Alessandro, for nesten ti år siden. – Ikke slik du antakeligvis tror.

Eleni med sitt vakre, mørke hår og brune, varme øyne, trakk på de slanke skuldrene. – La meg gjette. Enten har du en mann som skaper problemer, eller du har ingen mann og vil ha en.

– Jeg hadde en gang en mann, husker du vel? påpekte Dani tørt.

Eleni rynket pannen. – Jeg tror ikke jeg ville kalle Philip det.

– Jeg var gift med ham!

– På papiret, ja. Venninnen nikket. – Men vi vet begge at i virkeligheten holdt det ikke engang til bryllupsreisen var over.

Og Dani ville alltid være ydmyket på grunn av det.

Philip hadde sett ut som en gresk gud, og han hadde vært sjarmerende, omtenksomt og morsom. Helt til bryllupsreisen etter det overdådige bryllupet deres, da sjalusien han hadde klart å skjule fram til da brått viste sitt stygge ansikt. Han hadde blitt forvandlet til et monster og beskyldte henne for å være for hyggelig mot enhver mann hun traff, fra den eldre portneren som hjalp dem med koffertene på hotellet, til servitøren som serverte dem den første kvelden i Firenze.

Krangelen på hotellrommet etter den siste beskyldningen var noe Dani ikke ville tenke på!

De hadde kommet hjem fra bryllupsreisen hver for seg. Dani hadde umiddelbart krevd skilsmisse, og siden da hadde hun holdt seg unna alle kjærlighetsforhold. Hun stolte ikke lenger på dømmekraften sin når det gjaldt menn.

– Jeg har ingen mann.

– Da er det på tide at du får det, sa Eleni, som hadde vært lykkelig forlovet med Brad det siste året. – Ikke alle menn er som Philip, vet du …

– Jeg har ingen garantier for det, avbrøt Dani henne bestemt. – Og til jeg får det, har jeg ingen intensjoner om å involvere meg med noen igjen. Ikke frivillig i hvert fall, mumlet hun og sukket da hun igjen ble tynget av det hun tidligere hadde tenkt på.

Pokker ta bestefaren hennes! Hva slags normal person ville sette en slik betingelse i testamentet sitt? Hvis hun ikke hadde oppfylt den betingelsen når bestefaren døde, ville foreldrene hennes miste Wiverley Hall: hjemmet deres i Cloucestershire, hvor faren gjennom mange år hadde skapt et godt rykte for stallen hvor han trente veddeløpshester.

Eleni hevet de mørke øyenbrynene. – Det siste du sa hørtes veldig mystisk ut?

Dani skjøv tankene unna. Det var et problem, ja, men ikke umiddelbart, siden bestefaren fortsatt var frisk og rask.

– Ikke egentlig, sa hun avvisende. – Fortell meg heller hvordan det går med planene for mottakelsen? Har du …?

– Åh, nei du, Daniella Bell, avbrøt Eleni henne. – Du får ikke bytte samtaleemne. Fortell meg alt! forlangte hun. Det mørkebrune blikket var fylt av nysgjerrighet.

Dani måtte smile. Det var vanskelig å tro at Elenis engelsk noen gang hadde vært annerledes. Bortsett fra Elenis mørkere farger, var hun faktisk nesten mer engelsk enn Dani nå.

Av alle personer, skulle hun aldri ha gitt Eleni så mye som et hint om at noe plaget henne. Eleni var som en hund med et bein når hun første satte tennene i noe, og hun kom ikke til å gi seg før Dani hadde fortalt alt

Men kanskje hun burde fortelle Eleni hva som plaget henne. Eleni var tross alt hennes beste venninne, og Dani trengte å snakke med noen om bestefarens testamente.

Hun sukket tungt igjen. – Husker du bestefaren min?

– Hvordan kan jeg glemme ham? snøftet Eleni. – Jeg møtte ham i bryllupet ditt selvsagt, og en gang før det, da jeg var på besøk hjemme hos foreldrene dine for mange år siden. Men det var mer enn nok! Han er til og med mer konservativ enn Niccolo med sitt «unge damer skal bare sees, men ikke høres», siterte hun og etterlignet Daniel Bells beske tone. – Hvordan moren din har orket å ha ham boende hos seg i alle disse årene kommer jeg aldri til å forstå! Jeg … opps. Hun så unnskyldende på Dani. – Jeg beklager, Dani, det var veldig frekt av meg.

Dani ristet på hodet. – Selv om han er bestefaren min, er jeg ikke blind for feilene hans. Han har alltid vært en tyrann og en kontrollidiot, bekreftet hun med avsky. – Men saken er den, Eleni, at det faktisk er foreldrene mine som har bodd hos bestefaren min i alle disse årene. Ikke motsatt. Han eier Wiverley Hall.

– Så det er derfor moren din lar ham bli, innså venninnen.

– Ja, sa Dani. – Og bestefar har aldri skjult at han er skuffet over at han bare fikk ett barnebarn …

– Hvordan i all verden kan han være skuffet over deg? Du er herlig! Eleni så fornærmet ut. – Jeg har alltid ønsket å være en nett rødtopp. Husker du, for fem år siden, da jeg farget håret mitt rødt, som ditt? Hun fniste som en liten jente. – Jeg trodde Niccolo skulle barbere hodet mitt og sette meg på første fly hjem!

Dani husket så altfor godt Niccolos besøk til England for fem år siden. Og raseriet i det anklagende blikket han sendte henne, etter at han hadde sett hva Eleni hadde gjort med sitt vanligvis så fyldige, brune hår …

– Og jeg har alltid misunt deg de fantastiske grønne øynene, fortsatte Eleni lengtende. – Og i tillegg har du blitt en av Londons mest suksessfulle designere.

– Hovedsakelig fordi du og andre venner ansetter meg, påekte Dani tørt.

– Det betyr ingenting, sa Eleni bestemt. – Bestefaren din burde være stolt av deg og det du har klart.

Dani måtte smile av venninnens indignasjon på hennes vegne. – Saken er at moren min ikke kunne få flere barn etter meg, og derfor ble det aldri noen mannlig arving.

– Men bestefaren din er da bare landeier, for svarte, og ikke adelig, sa Eleni oppgitt.

Og siden hun selv kom fra adelig slekt, visste Eleni alt om forskjellen.

Dani smilte trist. – Det går ut på det samme for bestefar. «Eiendom er rikdom», hermet hun etter bestefaren nesten like godt som Eleni hadde gjort for et øyeblikk siden. – Uansett grunn så har han aldri skjult skuffelsen over at han bare fikk ett barnebarn: meg. Da ekteskapet mitt med Philip endte i skilsmisse, og endatil barnløst, trodde jeg han skulle få et hjerteinfarkt.

– Vet han ikke hvorfor det ble skilsmisse?

– Klarer du å se for seg noen i familien forklare Philips problem for bestefar?

Bestefaren nærmet seg nitti år. Det å forsøke å forklare Philips sykelige sjalusi og voldelige oppførsel, etter at han og Dani ble gift, ville antakeligvis bare resultert i et svar fra bestefaren om at likestillingen som kvinner krevde nå for tiden hadde skylden.

– Men det var ikke din feil at ekteskapet ikke fungerte, Dani. Eleni grep Danis hånd. – Du vet det, ikke sant? Hun så bekymret ut. – Jeg bare spør fordi det ikke har vært en eneste mann i livet ditt siden da.

– Ikke engang en gift en, svarte Dani frekt.

Men egentlig syntes hun ikke temaet var det minste morsomt. Ikke når sexlivet hennes, eller mangelen på sådant, var grunnen til problemet hennes nå.

– Veldig morsomt, sa venninnen ironisk da hun rettet seg opp. – Men jeg forstår fortsatt ikke hvordan dette påvirker deg, Dani.

Vanligvis burde det ikke ha gjort det. Da bestefaren døde, skulle Danis far normalt sett ha arvet Wiverley Hall og stallene. Men bestefaren hadde bestemt noe annet …

– Faren min vil kun få lov til å arve Wiverley Hall og stallene hvis jeg har skaffet, eller i det minste viser tegn til å skaffe, en arving, før bestefaren min dør. Dani krympet seg bare ved å sette ord på betingelsen som bestefaren nylig hadde fortalt at han hadde lagt inn i testamentet. – Hvis ikke vil alt sammen bli solgt og pengene gitt til veldedighet.

Eleni gispet sjokkert og lente seg bakover. – Men det er da … så machiavellisk!

– Fortell meg noe jeg ikke vet, sa Dani, og følte seg lettet over endelig å ha snakket med noen andre enn foreldrene om dette.

Foreldrene hadde vært tydelig opprørt da Daniel Bell, for en uke siden, hadde kalt dem til seg for å fortelle om endringen i testamentet, men ikke så sjokkert som Dani selv.

Som Eleni sa, hadde Dani holdt seg langt unna enhver form for kjærlighetsforhold siden det skjebnesvangre ekteskapet med Philip. Derfor hadde hun ingen idé om hvordan hun skulle klare å skaffe en arving i overskuelig framtid. Lure en stakkars uvitende mann på gaten? Betale noen for å gjøre henne gravid? Det hele var vanvittig!

Foreldrene hennes hadde, som forventet, totalt avvist betingelsen, og de hadde sagt at Dani skulle gjøre det også. De hadde sagt at når den tiden kom, ville de flytte stallene et annet sted.

Men Dani visste at det var lettere sagt enn gjort, siden bestefaren også styrte økonomien.

Eleni ristet forbløffet på hodet. –Mener han at du skal gifte deg igjen?

– Jeg har ingen planer om et nytt ekteskap. Det vet du, sa Dani.

– Men Dani …

– Jeg vil aldri sette meg selv i en så sårbar situasjon igjen, Eleni, sa hun ettertrykkelig. – Ikke engang når jeg har din lykke med Brad som et godt eksempel, la hun taktfullt til. – Dessuten har ikke bestefar sagt at jeg må gifte meg igjen, bare skaffe en arving.

– Vanvittig. Eleni så fortsatt svimeslått ut. – Jeg trodde Niccolo var urimelig for et år siden da han var så imot at jeg skulle gifte meg med en engelskmann, men oppførselen til bestefaren din er da rett og slett gått ut på dato.

Dani hadde vært til stede da Eleni fortalte broren at hun planla å gifte seg med Brad, og bli boende i England med ham. Moralsk støtte, hadde Eleni kalt det, og Dani kunne tydelig huske Niccolo D’Alessandros iskalde fordømmelse fordi søsteren overhodet vurderte å gifte seg med en som ikke var venetianer.

Hun husket også hvordan Niccolo hadde stirret nedlatende og arrogant på henne den dagen, som om han mistenkte henne for å være grunnen til at Eleni ikke ville ombestemme seg. Det var selvsagt ikke sant, men Dani hadde skjønt at det ikke var noe poeng i å prøve å forsvare seg mot slike forutinntatte meninger.

Siden Eleni og Brads bryllup skulle finne sted neste helg, var det tydelig hvem som hadde vunnet akkurat den kampen. Og det var helt sikkert enda en ting Niccolo D’Alessandro ville gi Dani skylden for.

– Jeg vet det, men bestefaren min har aldri påstått at han er en rimelig mann, sa Dani.

– Men …

– Kan vi la være å snakke noe mer om dette i dag, Eleni? avbrøt Dani. – Jeg har ikke tenkt på noe annet siste uken, og jeg får hodepine av det.

– Jeg er ikke overrasket. Du skulle ha snakket med meg tidligere, formante Eleni. – Jeg kan ikke fatte at moren og faren din virkelig vil miste Wiverley Hall og stallene hvis du ikke …

– Eleni, vær så snill! Kan vi heller snakke om bryllupet ditt? En gysning gikk gjennom Dani da hun brått kom på noe. – Har Niccolo kommet ennå? spurte hun prøvende.

Eleni ble distrahert over Danis tydelige motvilje mot å se broren igjen, og ristet på hodet. – Jeg har aldri forstått hvorfor ikke du og Niccolo har blitt venner.

– Antakeligvis fordi vi begge mener at jo mindre vi ser av hverandre, jo bedre, svarte Dani.

– Men dere er de to menneskene jeg elsker mest i hele verden, bortsett fra Brad selvsagt, og jeg kan føle fiendtligheten stige i samme øyeblikk som dere to er i samme rom, klagde Eleni.

Niccolo D’Alessandro var trettisju nå, mot Danis nesten tjuefire, og forelskelsen som Dani en gang hadde følt for den arrogante venetianeren hadde, som Eleni så rett påpekte, utviklet seg til fiendtlighet fra dem begge. Basert på motvilje og misbilligelse fra Niccolos side, spesielt etter Danis korte ekteskap og skilsmisse, og basert på selvforsvar fra hennes side.

Hun trakk avvisende på skuldrene. – Vi liker bare ikke hverandre.

– Men hvorfor ikke? fortsatte Eleni frustrert. – Jeg vet at jeg er søsteren hans, men du må da innrømme at Niccolo virkelig er symbolet på «høy, mørk og kjekk», og han har en slik farlig seksuell aura rundt seg at han burde hatt en offentlig helseadvarsel. Og du er så nydelig …

– Det har du allerede sagt, ertet Dani. – Men ikke noe av dette endrer det faktum at broren din gir meg utslett hver gang jeg ser ham, og jeg ser ut til å ha samme effekt på ham.

– Det er så merkelig, sa Eleni. – Niccolo er vanligvis så stivt korrekt, så venetiansk, at jeg forstår rett og slett ikke oppførselen hans overfor deg.

Dani humret mykt. – Et mysterium du bare må leve med, er jeg redd. Hun kastet et blikk på klokken. – Nå må jeg dra.

– Men jeg har ikke fortalt deg om planene for bryllupsreisen, protesterte Eleni.

– Og jeg vil helst ikke høre om det. Dessuten har jeg virkelig ikke tid.

– Ikke glem at vi har siste prøving av kjolen din i morgen, minte venninnen henne på.

– Som jeg kunne klare det. Dani slengte den store bagen over skulderen sin. Hun hadde på seg sine vanlige arbeidsklær: sorte bukser, og i dag en kasjmirgenser i samme grønnfarge som øynene hennes. – Men jeg tviler på at noen vil se hva jeg har på meg når du kommer i den nydelige flommen av hvite blonder.

– Jeg har store planer om å presentere deg for alle mine single, mannlige slektninger på lørdag, vet du, lovet Eleni.

Dani ristet på hodet. – Du får gjøre som du vil, Eleni, men jeg kan forsikre deg om at jeg ikke vil falle for noen av dem. Spesielt ikke hvis de lignet den arrogante, mektige Niccolo D’Alessandro.

– Kanskje ikke i bryllupet neste uke, men hva med maskeradeballet mitt her, neste sommer?

Dani visste at det var en av grunnene til at Eleni hadde falt for akkurat dette huset. Venninnen hadde tatt et blikk på den store hagen, med alle trær og busker, og umiddelbart bestemt at i august skulle hun holde et skikkelig venetiansk maskeradeball her. Faktisk var venninnen nesten like ivrig over festen neste sommer, som hun var over bryllupet neste helg.

– Ikke da heller, sa Dani tørt.

– Men alle forelsker seg under den venetianske festivalen, protesterte venninnen. – Min tante Carlotta fortalte meg at hun en gang tilbrakte en hel kveld på en av festivalene flørtende med sin egen ektemann, min onkel Bartolomeo, uten at hun skjønte at det var ham.

Dani gliste. – Jeg vil tro han var overrasket.

– Så kledelig som tante rødmet da hun fortalte meg om det, vil jeg si at begge ble det.

– Eleni! Dani skjente lattermildt.

– Du vil få se på festen neste år, lovet venninnen. – På festivalen kan alle gjøre hva de vil, uten at noen behøver å føle seg skyldig.

– Til og med broren din? fleipet Dani.

– Vel, kanskje ikke Niccolo, vedgikk Eleni. – Men festen er ikke på mange måneder ennå, Dani, og hvis du ikke har ordnet problemet med din bestefars testamente før det, kan kanskje en anonym aften være svaret.

– Nei, Eleni, sa Dani. Hun gjettet lett hva venninnen skulle til å foreslå, og hun hadde ingen intensjoner om å bli forført i buskene av en av Elenis mannlige slektninger for å bli gravid. – Jeg vet akkurat hva du tenker, og svaret er absolutt nei, gjentok hun bestemt.

– Men …

– Nei, Eleni.

– Det var bare en tanke. Venninnen trakk beklagende på skuldrene.

– Men det var en dårlig en … åh! Hun hadde ment å finne veien ut av huset og til bilen utenfor, men i stedet krasjet Dani smertefullt inn i noe veldig hardt som ikke ga etter.

Niccolo D’Alessandros brystkasse, oppdaget Dani åndeløst da hun motvillig hevet blikket for å se på det kjekke ansiktet hans over den svarte silkegenseren.

Vurderende mørke øyne møtte hennes, og hun kunne se den samme kjøligheten da leppene hans vred seg hånlig, før han grep armene hennes og skjøv henne bestemt fra seg.

– Daniella, sa han da han slapp henne. – Det burde jeg ha gjettet.

Danis øyne smalnet da hun hørte den sarkastiske tonen. – Du skulle ha gjettet hva? utfordret hun ham, mens kinnene hennes skiftet farge. En farge hun visste ikke gjorde seg sammen med den lyse rødfargen i det rette, lange håret hennes. Men i det minste hadde hun fått svar på spørsmålet hun stilte tidligere: Niccolo hadde tydeligvis ankommet England til bryllupet neste helg.

Og han var mer farlig kjekk enn noen gang, noe som fikk Danis puls til å slå hardere, og halsen snørte seg sammen. Denne gangen kom fargen i kinnene fordi hun ble oppmerksom på kroppen hans. Fullstendig oppmerksom, på Niccolo D’Alessandro.

Brystene hennes kilte ubehagelig, og en skarp hete oppsto mellom lårene hennes.

Åh, kjære vene!

Hun hadde trodd at hun var over denne tiltrekningen, hadde trodd at ingen mann kunne vekke følelser hos henne etter det Philip hadde gjort. Men hun visste at hun hadde tatt feil da hver eneste nervetråd, hele henne, taust ropte ut om hennes tiltrekning til Niccolo, av alle menn.

Hun snek seg til et blikk på ham under senkede, mørke øyevipper. Alderen hadde gitt ham noen fine linjer rundt de sjokoladebrune øynene og den stramme munnen, men i stedet for å ødelegge det gode utseendet hans, hadde det heller gjort ham enda mer tiltrekkende, og gitt ham den farlige, seksuelle auraen som Eleni hadde referert til tidligere.

Niccolo var farlig, innrømte Dani for seg selv. Han utstrålte makt, hadde fullstendig overtak på alt og alle rundt seg.

Men ikke henne. Hun hadde fått nok av dominerende mannfolk som Philip og bestefaren, bare for å nevne to, for resten av livet.

Hun snudde seg brått vekk. – Ikke noe, svarte hun som svar til sitt eget spørsmål.

– Jeg tenkte at denne morgenen var perfekt for Niccolo å se huset, sa Eleni litt flau.

Siden Eleni nektet å møte blikket hennes, visste Dani at det lå noe mer bak. Ved å invitere ham hit samtidig med Dani, hadde Eleni kanskje håpet på en ny sjanse til forsoning mellom broren og den beste venninnen.

Dani sukket irritert. – Jeg må virkelig dra nå, Eleni.

– Du behøver da ikke dra bare fordi jeg har kommet, Daniella? ertet Niccolo mykt. Stemmen hans var som tung fløyel mot Danis allerede overfølsomme hud.

Dani hevet haken da hun hørte utfordringen i stemmen hans. – Nei, jeg skulle dra allikevel, freste hun.

Niccolo betraktet Daniella Bell med mysende øyne, og så at det røde håret hennes var lengre nå enn da han så henne sist, på Elenis forlovelsesfest for et år siden. Det var frisert i lag, og falt flammende nedover skuldrene og ryggen hennes. Lange, mørke vipper var senket over øyne han visste var ufattelig grønne. Nesen var liten og spiss, overstrødd med et dusin fregner. Ansiktet var smalere enn han husket, kinnene hule, og det gjorde at de myke, fyldige leppene virket større over den bestemte haken hennes. Vekttapet ble også fremhevet av den slanke midjen og de smale hoftene, selv om brystene fortsatt var fyldige. Om han ikke tok feil, og det trodde han ikke han gjorde, var de også nakne under den ettersittende, grønne genseren.

Leppene hans strammet seg. For ti år siden hadde han ikke hatt noen forståelse for Elenis kjærlighet og vennskap med den klønete engelske piken hun hadde kjent kortere enn et år. Han hadde nektet henne å fullføre utdannelsen i England, slik at hun kunne bli der med den nye venninnen. Eleni hadde selvsagt til slutt gitt etter, og i stedet fortsatte vennskapet via telefon eller brev.

Så, da hun ble atten år, hadde en mye mer egenrådig Eleni fortalt ham at hun planla å begynne på et engelsk universitet, og hun hadde umiddelbart truffet Daniella Bell igjen. Vennskapet mellom de to kvinnene hadde, om mulig, blitt sterkere nå da de var eldre.

Han måtte vedgå at Daniella hadde blitt en selvsikker, vakker kvinne, og Eleni fortalte at hun var en suksessfull interiørdesigner. Men Niccolo likte henne fortsatt ikke som venninne til den yngre søsteren. Enda mindre etter Daniellas korte ekteskap for to år siden, som ble etterfulgt av en rask skilsmisse. Det beviste bare hvor ustabil hun virkelig var.

– Ser deg senere. Daniella kysset Eleni på kinnet. – Mr D’Alessandro. Hun ga ham et kort nikk.

Daniella likte ikke akkurat ham heller, innså Niccolo med ironisk selvinnsikt.

– Hva? Ikke noe avskjedskyss til meg, Daniella? spurte han, et smil gled over leppene hans da hun stirret vantro på ham.

– Vi kan neppe sies å være på et vennskaplig kyssenivå, mr D’Alessandro.

– Antakeligvis ikke, sa han med slepen morskap. – Kanskje når vi møtes igjen i bryllupet …?

De grønne øynene lynte. – Jeg tror jeg står over den tvilsomme gleden, slynget hun tilbake.

Niccolos blikk var fokusert på Daniella, og han overså at søsteren lo av ham. Han visste at Daniella hadde vært betatt av ham da de først møttes for ti år siden, en fascinasjon som snart hadde utviklet seg til forelskelse. En forelskelse han hadde vært klar over, men valgte å overse, og til og med avvise.

Det var en forelskelse hun så ut til å være fullstendig ferdig med da de møttes igjen, flere år senere, da han leverte Eleni i England ved semesterstart på universitetet.

Men Daniella hadde blitt voksen i løpet av de siste fem årene, innså Niccolo, og som voksen var hun ikke lenger overveldet av ham. Faktisk kunne det med sikkerhet sies at i løpet av de siste fem årene, var hun den som var minst imponert over ham blant alle han kjente.

Som overhode for D’Alessandro-familien og D’Alessandro bank, var Niccolo vant til å utøve makt og autoritet, og at alle ordrene hans ble adlydt. Prinsetittelen hans hadde falt ut av bruk for flere hundre år siden, men på hjemmebane, i D’Alessandropalasset, ble alle behovene hans ivaretatt stille og effektivt, ofte uten at han engang behøvde å ytre dem. Ingen, i noen del av livet hans, sto imot ham, eller ga ham svar på tiltale slik Daniella Bell gjorde de få gangene de møttes.

– Tanken på at vi to skulle kysse hverandre virker like ubehagelig for meg, det kan jeg forsikre deg om, sa han og terget henne med vilje.

– Det er hyggelig at vi er enige om noe! freste Daniella før hun bråsnudde og gikk.

– Hvorfor gjør du det, Niccolo? spurte Eleni mildt da de to var alene.

Han snudde seg mot søsteren. – Hva da?

– Oppfører deg som en … en … overlegen venetianer, beskyldte hun ham.

– Men, Eleni, jeg er en overlegen venetianer, svarte han ertende.

– Ja, men du behøver ikke bevise det hele tiden. Søsteren stirret på ham.

Niccolo ristet på hodet. – Venninnen din får fram det verste i meg, er jeg redd.

– Og du får fram det verste i henne, mumlet Eleni med en rynke i pannen.

Niccolo var ikke bekymret. – Da ser det ut til at alle er enige om at det er best at Daniella og jeg holder oss langt unna hverandre.

– Jeg antar det, vedgikk Eleni tungt, skuffet over at de begge så tydelig følte det slik.

– Kom igjen, ertet Niccolo kjærlig. – Etter bryllupet er det neppe noen grunn til at hun og jeg noen gang behøver å treffes igjen.

– Hva med maskeradeballet mitt i sommer? protesterte søsteren. – Da treffes dere helt sikkert igjen.

Ikke hvis Niccolo først fant ut hvem av Elenis maskerte gjester som var Daniella Bell, og deretter unngikk henne som pesten.

FØRSTE KAPITTEL

Åtte måneder senere …

Dani var varm og sliten da hun sent, etter klokken ti, ankom Elenis maskeradeball.

Det hadde dukket opp et problem med en kunde i siste øyeblikk, og det hadde forsinket henne. Så, da taxien kom for å hente henne, hadde hun innsett at hun hadde et annet problem. Det var en ekstremt varm kveld, og kjolen hennes var laget av mykt gull og veldig tung fløyel, spilene under skjørtet flakset hele tiden opp og slo henne nesten i ansiktet.

Hvordan i all verden, tenkte Dani sint, hadde kvinner klart å bevege seg i disse klærne for to hundre og femti år siden, og til og med spist og drukket i dem?

Dani ga kappen sin til butleren, Jamieson, etter at hun kom inn i huset, og så stoppet hun ved speilet i gangen for å sjekke utseendet. Gullmasken dekket ansiktet hennes fra øyenbryn til overleppen, og det røde håret hennes var dekket av det hvite pulveret som hadde vært på moten den gangen. Den dype utringningen i gullkjolen viste mye bryst, som ble presset fyldig fram av et korsett, som også holdt midjen hennes stramt på plass. Det vide skjørtet fosset ut over gullskoene som passet til kjolen. Hun var så klar hun kunne bli, til å treffe de andre gjestene som allerede var ute i den romantisk opplyste hagen.

Eleni hadde ringt Dani dagen før og fortalt alt om planene for maskeradeballet. Hagen skulle kun være opplyst av lykter og kjeder med fargede lys i trær og busker. Et lite innleid orkester skulle gjøre kvelden enda mer romantisk. Til tross for det, var Dani helt uforberedt på den magiske åpenbaringen da hun kom ut, på vei til rosehagen hvor Brad og Eleni tok imot gjestene.

Kostymene til de over to hundre gjestene var utsøkte, og maskene enda mer. Mange av dem hadde intrikate dekoreringer, spesielt de som ble brukt av venetianske slektninger, og det ga Dani en følelse av uvirkelighet, som om hun virkelig hadde landet i en annen tid.

Dani gikk raskt til rosehagen, mens hun engstelig holdt utkikk etter Elenis ekle bror. Det var en mann hun heldigvis ikke hadde sett i de åtte månedene siden Eleni og Brads bryllup, en begivenhet hvor de nærmest hadde ignorert hverandre.

– Er det deg, Dani? Eleni hilste henne varmt. Selv hadde hun på seg et kostyme i empirestil, elegant rødt, maske i sølv, og det mørke håret var uten pudder.

– Du skulle ikke gjenkjenne meg, sa Dani bekymret bak masken.

– Vi snakket om disse kjolene en gang, husker du ikke? sa venninnen hennes da Dani lente seg fram for å klemme Brad, utkledd som hertugen av Wellington.

Dani husket faktisk den gangen hun og Eleni hadde ligget under et eiketre på skoleplassen, og snakket om hvor romantisk det måtte ha vært å leve på syttenhundretallet, med alle de mandige heltene i de historiske romanene de leste. Helt til de kom på at det, på den tiden, ikke fantes innlagt vann til varme bad, eller den praktiske telefonen.

Men som Eleni, hadde ikke Dani klart å motstå og kle seg i en vakker kjole fra den tiden i kveld.

– Dere er begge veldig vakre, sa Brad galant.

Han var overhodet ikke lik de mørke, nesten sataniske heltene Dani og Eleni hadde siklet over. Håret hans var lyst og øynene blå, men det var ingen tvil om at Eleni og Brads ekteskap var lykkelig, tenkte Dani lengselsfullt da Brad ga sin kone et lidenskapelig kyss.

– Bare fortell meg hva Niccolo har på seg slik at jeg kan unngå ham, bønnfalt Dani venninnen da hun innså at hun blokkerte velkomstkøen.

– Han er en p…

– Bare tenk på D’Alessandro-arven så gjenkjenner du ham, avbrøt Eleni Brad glatt. – Og ser du alle de kjekke mennene samlet i baren? Hun nikket mot fem menn som lo og snakket mens de drakk champagne. – D’Alessandro hver eneste en, sa hun fornøyd. – Du traff dem alle i bryllupet i fjor, og jeg er sikker på at en av dem mer enn gjerne vil hjelpe deg, hvis du skjønner hva jeg mener …?

– Veldig morsomt. Dani ga venninnen et advarende blikk, før hun gikk for å treffe resten av gjestene som ruslet rundt i hagen. Hun visste akkurat hva venninnen siktet til, selv om ikke Brad gjorde det. I løpet av de åtte månedene siden hun fortalte Eleni om bestefarens testamente, hadde ikke Dani kommet i nærheten av en løsning på problemet.

Men Eleni hadde rett i at alle D’Alessandro-mennene var kjekke, måtte Dani vedgå. Alle sammen var mørkhårede, veldig høye, med atletiske kropper. Faktisk kunne hvem som helst av dem være Niccolo innså hun forarget.

En var kledd som en adelsmann. En annen som en prest. Den tredje som en gondolier. Den fjerde var en italiensk soldat fra nittenhundretallet. Den femte var ikledd klær i senempirestil.

Hva hadde Eleni egentlig ment med sin kryptiske kommentar om D’Alessandro-arven når det gjaldt Niccolos kostyme?

– Champagne …?

Hun snudde seg, og fant en pirat med et slående utseende ved sin side. Enda en av Eleni D’Alessandros slektninger? Mannens mørke hår var trukket bakover og bundet med et svart bånd i nakken, en svart maske dekket ansiktet hans fra øyenbryn til overleppen. Svarte bukser var dyttet ned i svarte støvler, noe som fremhevet de lange bena hans, et svart magebelte lå rundt midjen, og han var ikledd en lang, svart skinntunika utenpå den hvite, flagrende skjorten som var påkrevet for enhver respektabel pirat.

Bortsett fra at pirater per definisjon ikke var respektable, var de vel?

Denne så i hvert fall ikke ut til å være det. Mørke, mørke øyne som glitret gjennom hullene i masken da blikket frekt gled over Dani, fra tærne opp til det pudrede håret, og deretter tilbake til ansiktet hennes bak gullmasken.

– Champagne …? spurte han hest igjen og holdt fram et av de to glassene han hadde i hendene.

Dani svelget hardt og tok ikke et sekund blikket vekk fra piraten. En ting var å fantasere om å møte en mann som dette når du var en naiv tenåring. Det var noe helt annet når du, i en alder av tjuefire, fant deg selv ansikt til ansikt med en mann som så like farlig ut som piraten han var utkledd som.

Det betydde at dette definitivt måtte være en D’Alessandro-slektning.

Men dette var en maskeradefest, hvor det ikke skulle utveksles noen navn, og det ikke skulle være noen forventninger utover denne kvelden. Eleni hadde rett: det kunne være morsomt for Dani å bare more seg anonymt for en kveld.

Inntil for ti minutter siden, hadde Niccolo syntes at kvelden var langtekkelig. Samtalen hadde blitt høyere etter hvert som flaskene med champagne begynte å forsvinne, latteren ble for høy, flørtingen mer tydelig, og fortsettelsen på all flørtingen var tydelig da par begynte å forsvinne inn i mørket i hagen.

Men Niccolo hadde egentlig aldri brydd seg om den venetianske festivalen, og han hadde overhodet ingen planer om å bli lurt inn bak trærne av noen av kvinnene som så langt hadde forsøkt å friste ham.

Han hadde som vanlig holdt et øye etter Daniella Bell da de kvinnelige gjestene kom, men da klokken ble ti, gikk han ut fra at hun enten ikke var der, eller at han hadde oversett henne i mengden.

Faktisk hadde han, før han så kvinnen i gullkjolen, lurt på å ta med seg en flaske med champagne og forsvinne inn i Elenis mer private vinterhage.

Kvinnens hår var pudret hvitt, og hun hadde et hjerteformet skjønnhetsmerke over leppen. De fyldige, kremfargede brystene var innbydende i den dype utringningen på gullkjolen, og armene var hvite og slanke. Hun holdt en gullvifte i en av sine vakre, grasiøse hender.

Det at hun sto så stille, gjorde at hun skilte seg ut fra resten av gjestene. Hun så seg sakte omkring, med en aura av distanse fra de omkring seg.

Det var en følelse Niccolo lett gjenkjente og kunne relatere seg til. Som overhode for D’Alessandro-familien og banken, var det strengt nødvendig at han holdt seg for seg selv. Det at han ennå ikke hadde funnet kvinnen som passet til å være en D’Alessandro-brud gjorde ham bare mer distansert.

Han satte planen om å forsvinne på vent så snart han så kvinnen i gullkjole. I stedet plukket han opp to glass med champagne og gikk bestemt mot henne, før noen av de andre mennene også oppfattet hvor distansert hun var og så den samme utfordringen som ham.

Hun var enda mer inntagende på nært hold, med hud så hvit som melk. Øyefargen hennes var umulig å avgjøre bak masken i den dårlig opplyste hagen, men Niccolo trodde at de kunne være blå. Den perfekte amorbuen hennes var veldig erotisk, med det hjerteformede skjønnhetsmerket over den fyldige overleppen, og Niccolo trodde at håret under pudderet muligens kunne være skinnende gyllent.

Dani følte seg lett forvirret over intensiteten i det mørke blikket. Hun var ikke sikker på om det var en god idé å oppmuntre denne mannen ved å ta imot et glass champagne. Selv om hun var sikker på at den mer skurkaktige Eleni aldri ville ha nølt.

– Takk. Stemmen hennes var hes da hun tok glasset piraten holdt fram. Hun klarte ikke å unngå en berøring fra mannens lange, slanke fingre, og følte noe som liknet et elektrisk støt skyte opp armen da hennes fingre kort møtte hans.

– Vertinnen har nedlagt strengt forbud om å bruke våre egne navn, sa han med et uforskammet smil. – Så hvis du ikke har noe imot det, vil jeg kalle deg Belladonna.

Stemmen hans var veldig dyp og veldig sexy. Dani innså plutselig at hun sakte var i ferd med å bli forført.

– Som i giften? sa hun fleipende.

Tennene hans skinte veldig hvitt i mørket da han smilte bifallende. – Som i en vakker dame, rettet han mykt. – Og du er veldig vakker.

Komplimenten gjorde Danis smil bredere. – Hvordan kan du vite det?

– Vil du virkelig vite det?

Sakte forføring? Mannens intensjoner hadde plutselig blitt et par hakk klarere.

Men det var morsomt, innså hun forbauset. Mer moro enn hun hadde hatt det på lenge.

– Ja, gjerne, svarte hun.

– Du har hud som hvit silke, en munn som absolutt er laget for å kysse, og bryster …

– Jeg tror du bør stoppe der! Hadde hun trodd bare et par hakk? Heller et dusin eller noe sånt! Hun begynte å føle seg lett i hodet av komplimentene hans, og hun hadde bare nippet til champagnen.

Han ga seg ærbødig med et nikk. – Har du lyst til å danse?

Hadde hun? Ideen virket absolutt tiltrekkende. Men hvem var denne mannen? Det mørke håret, den gylne huden og lille aksenten sa henne ikke noe annet enn at han antakelig var en D’Alessandro-slektning. Hva om det viste seg at han, skrekk og gru, var Niccolo D’Alessandro selv?

Det ville være hennes typiske flaks, hvis de tok av seg maskene ved midnatt, og hun oppdaget at hun hadde brukt kvelden til å flørte med Niccolo!

Nei, innså hun med lettelse da hun kastet et blikk bort på de andre D’Alessandro-mennene. En sjette mann hadde akkurat kommet bort til dem, enda høyere enn dem, og veldig overdådig kledd. Med sin kongelige, arrogante oppførsel, var han uten tvil Elenis bror.

Dani slappet litt av og vendte tilbake til piraten ved sin side. – Og hva skal jeg kalle deg?

– Hva har du lyst til å kalle meg? spurte han.

Dani følte en skjelving av opphisselse nedover ryggraden da kroppen hennes ble het på en måte som ikke hadde noe med den varme sommerkvelden å gjøre.

Dette var virkelig en forførende opplevelse, tenkte hun. Å få komplimenter, bli tiltrukket av en mann hun ikke kjente, som ikke kjente henne, og hvis oppmerksomhet så ut til å være fullstendig rettet mot henne. Ikke vanskelig å forstå at den venetianske festivalen var så populær!

Hun fuktet leppene med tungespissen, og sommerfuglene i magen fløy raskere da hun kjente at det mørke blikket hans fulgte med på bevegelsen.

– Kom igjen, Bella, hva er din fantasi? I kveld kan jeg være den du ønsker.

Dani hadde ikke engang visst at hun hadde en fantasi før nå. – Morgan, hvisket hun. – Jeg vil kalle deg Morgan.

– Etter piraten Henry Morgan? sa piraten med et nikk. – Det er passende.

Dani skakket på hodet. – Men jeg vil tro at du må være en slektning av Eleni …

Han lo. – Ingen navn. Ingen personlige detaljer. Det er reglene, ikke sant? Nå, vil du danse? Eller kanskje du heller har lyst til å gå en tur i hagen?

Dani så på parene som beveget seg sakte til musikken på dansegulvet foran orkesteret. Hun var fristet ved tanken på å være i armene hans, mer enn fristet. Men ville hun virkelig være så nær en mann som allerede fikk henne til å ville oppføre seg mer skjødesløst enn noen gang før?

I øyeblikket, nei …

– En spasertur, tror jeg, sa hun og unngikk å berøre ham da han tok champagneglasset fra henne og satte begge fra seg på brettet til en passerende servitør.

Selv om hun hadde vært påpasselig med ikke å røre ham, tok han umiddelbart hånden hennes og plasserte den i armkroken sin da de ruslet gjennom den svakt opplyste hagen. Armen hans føltes som varmt stål under fingertuppene hennes, de vide ermene på skjorten hans var en nesten usynlig barriere mot kroppsvarmen hans.

Niccolo merket at Belladonna ville trekke til seg hånden og la sin egen hånd over hennes. Han var fast bestemt på ikke å gi slipp på denne lille kontakten med henne.

Hun var fortryllende. Hånden hennes var liten og sart under hans som var mye større. Skyggen fra de fargede lyktene og lyset fra månen fremhevet skjønnheten i brystene og de nakne armene hennes.

Han kunne ikke huske noen gang å ha vært så umiddelbart tiltrukket av noen kvinne. Den dempede belysningen og den romantiske musikken gjorde sikkert sitt til at kvelden virket så forførende, men Niccolo visste at det var auraen av mystikk som lå over kvinnen som gjorde møtet til en forhekselse som holdt ham fast.

For en gangs skyld behøvde han ikke å være den respekterte og respektable Niccolo D’Alessandro. Anonymiteten tillot at han var mer frampå, mindre tilbakeholden enn vanlig. Og han visste allerede hvor han ville at det skulle ende med denne kvinnen … Eleni ville uten tvil kunne fortelle ham hvem hans Belladonna var, men Niccolo innså at han ikke ville det. Han ville heller nyte enhver ny oppdagelse om denne kvinnen etter hvert som de kom.

Han vendte seg bekymret mot henne da han kjente en svak skjelving i fingrene hennes under hans. – Fryser du? spurte han.

Hun smilte gåtefullt. – Overhodet ikke, forsikret hun.

Fryse? Ordet gikk som et skjelvende ekko gjennom Danis tanker. Hun var så oppmerksom på denne mannen, så vár for den nesten kattelignende styrken i kroppen hans. Fingrene hans, som krøllet seg med en slik eiendomsrett over hennes, gjorde at hun ikke kunne tenke klart, og hun visste i hvert fall ikke om hun var varm eller kald!

Hun var varm, oppdaget hun da hun konsentrerte seg om spørsmålet. Varm, varm, varm! Hver eneste del av henne var sitrende i live, og hun var fullstendig oppmerksom på mannen ved sin side da hun trakk pusten i korte åndedrag. Brystene hennes føltes yppige, brystvortene så harde og følsomme da de ble klemt mot korsettet.

Igjen kjente Niccolo en lett skjelving i kvinnens fingrer. – Du fryser, insisterte han.

– Vel, kanskje litt, sa hun hviskende.

Niccolo stirret på de fyldige leppene som gled litt fra hverandre da hun så opp på ham. Han kunne ikke motstå det lenger! Hun smakte som champagne og honning, og leppene var så myke og herlige som Niccolo hadde fantasert om at de skulle være. Han trakk henne inntil seg og nøt, smakte, og gjorde kysset enda dypere da begjæret fosset gjennom kroppen hans fordi han kjente de slanke kurvene hennes mot seg.

Dani var fortapt i samme øyeblikk som de faste leppene la seg over hennes. Og da hun kjente styrken i piratens kyss, hvordan lårene hans klemte seg mot hennes, da visste hun at han ville gjøre så mye mer enn bare å kysse henne. Og hun ønsket at han skulle gjøre mye mer også!

I kveld ville hun glemme alt annet enn denne mannen og den forførende kvelden. Hun ville fortape seg i de lidenskapelige kyssene hans, og løftet om nytelse fra den harde kroppen hans mot hennes.

Hun begjærte ham. Vilt! Panisk! Hett!

Forståelsen sjokkerte henne samtidig som hun presset kroppen sin lengtende mot hans. Armene hennes la seg om de brede skuldrene hans, og leppene gled fra hverandre slik at kysset skulle bli enda dypere.

Ikke noe annet betydde noe enn intensiteten i begjæret, opphisselsen, suget i kroppen hennes. Trangen til å føle. Til å leve kun i dette øyeblikket, og til helvete med morgendagen.

Hun stønnet lavt da hånden hans gled fra midjen til brystet hennes. De lange, varme fingrene kjærtegnet den nakne huden ovenfor kjolen før de gled lavere, søkte og fant den harde brystvorten. Den ene berøringen sendte bølger av vellyst som fikk det til å pulsere mellom lårene hennes.

Piratens hånd flyttet seg til baken hennes og trakk henne mot lårene sine, mot den stive hardheten som avslørte hans egen opphisselse. Samtidig beveget tungen hans seg erotisk over underleppen hennes, før den fortsatte videre, søkte og erobret, mens han smakte på hele henne.

Niccolo ville ha denne kvinnen nå. Akkurat nå!

Hans tidligere avsky mot parene, som forsvant mellom trærne, var fullstendig glemt da han holdt drømmekvinnen i armene sine og smakte og kjærtegnet henne med den samme brennende lysten. Det var bare de to som eksisterte, og kyssene ble enda mer sultne.

En ertende latter fra et sted mellom trærne skar gjennom begjæret som gjorde hodet hans tåkete. Han trakk seg brått tilbake og lente pannen sin mot hennes, åndedrettet hans var ujevnt.

– Vi bør gå et sted litt mer … privat. Er du enig? mumlet han.

Hun nølte bare et kort øyeblikk før hun ga ham et bekreftende nikk.

Niccolo trakk seg litt tilbake. Hånden hans gled nedover armen hennes før han flettet fingrene sine inn i hennes. Han stoppet bare opp lenge nok til å kysse leppene hennes sultent en gang til, før han styrte henne mot huset til søsteren.

Dani var så opphisset at hun følte seg litt svimmel. Hun tenkte ikke lenger, ikke noe annet var viktig enn å være i fokuset for denne mannens begjær.

Hun ville være naken med ham, ville stryke den brede muskuløse ryggen, verket etter å føle all den nakenheten mot sin egen. Det ville være nok av tid i morgen, og alle dager etter det, til å være den mye mer forsiktige og følelsesmessig sårede Dani Bell.

På papiret var hun en tjuefire år gammel skilt kvinne. Men virkeligheten var annerledes, så totalt annerledes. Katastrofen med ekteskapet til Phillip hadde gjort henne engstelig overfor menn og fysiske forhold. Som Eleni så korrekt hadde påpekt, hadde det ikke vært noen i livet hennes siden ekteskapet med Philip tok slutt for to og et halvt år siden.

Da ekteskapet hadde feilet, hadde hun begynt å tvile på om menn fant henne tiltrekkende. Men det var ingen tvil om at piraten syntes hun var tiltrekkende, at han begjærte henne, og en del av henne verket etter å føle seg begjært, om ikke elsket.

Allikevel holdt hun engstelig utkikk etter Eleni da hun og piraten ruslet tilbake til huset. Hun ville høre om det resten av livet hvis venninnen så henne forsvinne med en av D’Alessandro-slektningene.

– Jeg har ingen planer om å gjøre noe du ikke vil at jeg skal gjøre, lovet Niccolo da han merket tvilen som vokste i kvinnen som gikk så stille ved siden av ham. Han håpet i det minste at han ville klare å ikke gå lenger enn det kvinnen ønsket at de skulle gjøre.

Sannheten var at han begjærte henne så voldsomt at hans vanligvis stålsterke selvkontroll var i ferd med å forsvinne. Det var kun latteren tidligere som hadde hindret ham i å trekke henne inn blant trærne og elske med henne der og da.

Dette liknet overhodet ikke Niccolo. Det hadde vært mange kvinner i livet hans de siste tjue årene. Noen av dem hadde blitt hans elskerinne i flere måneder, men ikke med en eneste en hadde han følt denne trangen til å vite, til å berøre, til å elske til de begge var svake og fornøyde. Og så begynne igjen.

Elenis vinterhage lå i mørke da Niccolo åpnet døren og slapp kvinnen inn først, før han lukket og låste døren bak dem. Lyden fra de andre festdeltakerne ble stengt ute, lyden fra orkesteret var dempet.

Danis hånd la seg over hans da han skulle slå på en lampe. – Det er mer i tråd med kvelden slik, hvisket hun. Hvis han slo på lyset, visste hun at magien i dette møtet ville bli brutt, og hun ville flykte, antakeligvis skrikende.

Philips ukontrollerte og grunnløse sjalusi hadde ikke bare gjort Dani forsiktig, men faktisk redd for fysiske forhold. Hun var sikker på at det eneste som ga henne mot akkurat nå var masken som begge hadde, og anonymiteten som mørket ga.

Det var nesten en skog av eksotiske planter og trær i Elenis vinterhage, og det ga en slik følelse av å være helt alene at det faktisk for Dani virket som de to var isolert på en frodig, øde øy.

– Har du vært her før? spurte han da Dani gikk i retning av sofaen og stolene.

– En gang eller to, svarte hun og ville ikke røpe noe om seg selv.

Det å oppføre seg skjødesløst var en ting, noe helt annet var det hvis denne mannen skulle oppdage at hun var Elenis beste venninne.

Hun gikk nærmere ham og lot hendene gli sakte oppover det silkedekkede brystet hans. – Vi skal ikke stille private spørsmål, husker du?

– Jeg husker, mumlet han da armene hans la seg rundt midjen hennes og trakk henne nærmere. Leppene hans kunne møte hennes.

Himmelsk. Det var overhodet ingen annen måte Dani kunne beskrive vellysten som skjøt gjennom henne da kysset ble dypere, da leppene hennes gled fra hverandre slik at den silkemyke tungen kunne gli inn i munnen hennes.

Åh, Gud! Danis ben ble svake av dette langsomme, sensuelle røveriet, armene hennes strammet seg om skuldrene hans da hun klynget seg mot ham. Det hadde vært for lenge siden, innså hun verkende. Og det hadde aldri vært slik før. Aldri.

Danis hode svømte, kroppen føltes fullstendig levende da mannen hun bare kjente som Morgan fortsatte å kysse henne. Hendene hans beveget seg hvileløst over ryggen hennes før de la seg om bakenden hennes og trakk henne enda nærmere. Nok en gang kjente hun heten fra den stive opphisselsen hans mot sine egne lår.

Heten ble mer intens, nesten uutholdelig, da en av hendene hans kjærtegnet de nakne brystene hennes, tente henne slik at hun lengtet etter at han skulle kjærtegne hele henne. Brystvortene hennes var harde og verkende etter berøringen hans da hun presset seg enda nærmere ham.

Men magien stoppet brått i samme øyeblikk som hun kjente hånden hans forsøke å løsne trådene til masken hennes.

– Nei! Hun avbrøt kysset i protest, og pustet tungt da hun trakk seg litt unna, med brennende kinn og feberhett blikk. – Nei, gjentok hun litt roligere da hun merket at han så undrende på henne. – Det er mer spennende slik, synes du ikke?

Mer spennende? tenkte Niccolo skjevt. Hvis ting ble mer spennende, ville de begge gå opp i flammer. Men kanskje hun hadde rett, kanskje det at de begge hadde masker, at identiteten var hemmelig, gjorde hele opplevelsen spesielt erotisk.

Hun presset kroppen opphissende mot hans igjen. Den forførende lukten av huden hennes, måten brystene svulmet ut av den utringede kjolen, tryllebandt ham nok en gang.

Niccolo trakk pusten dypt inn. – Jeg … Han ble avbrutt da hun presset fingertuppene mot munnen hans og lot dem lekende gli over underleppen før en av dem gled provoserende inn i en taus invitasjon.

En invitasjon Niccolo ikke kunne motstå.

Han holdt henne inntil seg, og tungen hans gled vått over fingeren hennes, slikket, ertet og gjorde den het og varm. Slik Niccolo ville at hun skulle være da hun lå under ham. Eller over ham. Han brydde seg ikke om hvilket …