Ann McIntosh

Lengtende hjerter

Oversatt av Hilde Agnete Sandnes

MINISERIE: SOM ET MIRAKEL

Klassiske biler, komplisert kirurgi og fartsfylte race. Følg med de to hjertekirurgene i jakten på den største premien i miniserien Som et mirakel. Dette er del en.

Ann McIntosh ble født i tropene og har bodd noen år i det kalde nord, men nå bor hun i solfylte Florida med ektemannen sin. Hun er stolt mamma til tre voksne barn, og hun elsker te, håndverk, dyr (bortsett fra reptiler), bacon og havet. Og hun har tro på at kjærlighet kan kurere, inspirere og gi håp i en komplisert verden.

Til Mike, som tålmodig lærte meg om rallykjøring, og som elsker meg akkurat slik jeg er.

1

Doktor David Kennedy tok plass i baksetet på bilen med egen sjåfør idet den kjørte ut fra togstasjonen i Liverpools Lime Street. Han presset fingrene mot øyelokkene og snudde hodet fra side til side i et forsøk på å løse opp kinken i nakken. Utenfor bilrutene duskregnet det, og den monotone lyden fra vindusviskerne matchet den dunkende hodepinen som strammet over pannen hans. Øynene kjentes tørre som sandpapir av mangel på søvn.

Tre uker igjen.

Det var tiden som gjensto før Rally Round-kampanjen skulle starte, og det var så mye som måtte gjøres.

Han hadde jobbet nonstop med logistikken – kontaktet bilklubber og skaffet støtte fra aviser og nyhetsbyråer over hele Storbritannia. Denne morgenen hadde han allerede snakket med sin personlige assistent tre ganger, besvart ørten e-poster og gjort et radiointervju via telefon. Alt sammen før han ankom Liverpool klokken kvart over åtte.

Det intervjuet hadde satt tålmodigheten hans på prøve.

Istedenfor å fokusere på det forestående rallyløpet, eller arbeidet til GDK Foundation, hadde intervjueren ønsket å grave i Davids fortid. Og selv om han hadde klart å dreie samtalen tilbake dit han selv ville, la det ingen demper på irritasjonen hans.

Han gned seg i nakken og prøvde å legge det bak seg, men det var ikke lett.

Etter seksten år burde historien vært glemt for lenge siden. Men ingenting av det han oppnådde eller foretok seg var tydeligvis nok til å ta oppmerksomheten bort fra de gamle overskriftene.

Død milliardær etterlater formuen til sønn han aldri har møtt.

Sir Arthur Knutsons kjærlighetsbarn med farget amerikansk entertainer arver formuen.

Knutsons familie går til søksmål for å få omgjort testamente.

Det hadde vært stygt mens det sto på, med rettssak og slibrige avisoverskrifter og artikler, men saken kunne vel ikke ha allmenn interesse fremdeles?

Han var ærlig nok til å innrømme at en del av problemet skyldtes hans egen beslutning om å tilegne seg fordeler av den uønskede publisiteten han fikk på den tiden. Det var en plan som ble til i en av de vanskeligste periodene av livet hans. På en tid da han hadde følt at han hadde mistet nesten alt som betydde noe for ham, da han var desperat etter å få noe positivt ut av alt sammen.

Moren hans hadde en gang sagt til ham: «Davie, velg dine roller med omhu, før du vier deg helt og fullt til dem.»

På den tiden hadde han tenkt at hun mente det bokstavelig og ignorert rådet hennes. Allerede da hadde han vært fascinert av vitenskap og drømt om en karriere innenfor medisin eller aeronautikk. Men ettersom han ble eldre, hadde han skjønt at ordene hennes hadde en mye videre betydning.

Det var ord han kunne leve etter, og det gjorde han. Han valgte prosjektene sine med omhu, og når valget var tatt, var han hundre prosent dedikert til planen.

Han hadde hatt et ønske om å gjøre en positiv forskjell i menneskers liv, og utdannet seg til lege. Etter hvert hadde han latt seg inspirere av en av Frankrikes mest anerkjente eksperter på organtransplantasjon, som var en venn av moren hans, og spesialisert seg innenfor transplantasjonskirurgi. Og nådd toppen innenfor sitt fagfelt.

Da han giftet seg med Georgie, hadde han forsøkt å være en god ektemann og far for sønnen hennes, spesielt siden Josh – i likhet med ham selv – ikke kjente sin biologiske far.

Beslutninger som hadde gitt David det han betraktet som et perfekt liv.

Et liv som var fjernt fra den glamorøse og omflakkende tilværelsen som David hadde vokst opp i, men som var godt og vakkert i sin enkelhet. Georgie hadde vært familiens spontane og muntre solstråle. Josh, sønnen hennes, hadde vært reservert i begynnelsen, men hadde til slutt tødd opp og latt David få adoptere ham legalt. Davids egen glamorøse mor hadde flagret inn og ut av livet deres og skjemt dem bort mens jobben hans ga ham travle og givende dager.

En perfekt tilværelse.

Som hadde begynt å smuldre opp.

Georgies død på grunn av en aneurisme i hjernen bare fem år etter at de giftet seg, hadde nesten knust ham. Sorgen og skyldfølelsen hadde ikke vært til å bære.

Josh – som hadde trengt ham mer enn noen gang – og jobben, hadde vært det som holdt David oppreist det neste året, som hjalp ham ut av sengen hver morgen og tvang ham til å sette den ene foten foran den andre.

Men skjebnen hadde mer i vente for ham, slik det brått skulle gå opp for ham et år senere.

Diagnosen palmar fibromatose, skrumping av håndflatenes seneplate med påfølgende krumming av lillefinger og ringfinger, satte en stopper for karrieren som kirurg. Omtrent samtidig fikk han også vite hvem som var faren hans, og at han var enearving til en enorm formue. Og da han skjønte at moren hans hadde hatt kontakt med sir Arthur opp gjennom årene, hadde David glødet av raseri.

Et raseri som hadde hjulpet ham gjennom den juridiske kampen og den stygge retorikken i massemedia. Men etterpå hadde han følt seg tom og kald og fått en følelsesmessig avstand til alle rundt seg, bortsett fra Josh.

For hvordan kunne han stole på at noen var oppriktig interessert i ham og ikke i formuen hans?

Da domstolen avgjorde at sir Arthurs testamente var gyldig, hadde Davids mor forsøkt å roe gemyttene.

«Davie, hvis du holder deg unna rampelyset, kommer alt til å roe seg ned. Vent og se.»

Men han hadde vært for skuffet og sint på henne og på skjebnen til å lytte til henne. Isteden hadde han brukt en stor slump av arven og opprettet Georgina Dolores Kennedy Foundation, dedikert til forskning på organtransplantasjon, utdannelse og nettverk. I ettertid hadde han jobbet for at stiftelsen etter den døde konen skulle vokse seg større, samtidig som han drev en konsulentpraksis ved siden av.

Plassen hans i rampelyset hadde hjulpet ham å bygge opp stiftelsen til å bli en betydningsfull organisasjon, og han var mer engasjert i den enn noen gang.

David støttet albuen på bildørens armlene mens han stirret ut på regnet med et langt sukk. Han måtte være overanstrengt og sliten siden han tenkte på fortiden. Han forsøkte vanligvis å glemme de vonde årene og heller fokusere på nåtiden og fremtiden. Og den nærmeste fremtiden dreide seg helt og fullt om det kommende rallyløpet.

Rally Round, opprinnelig tenkt som et kort, klassisk billøp mellom London og Brighton, hadde vokst seg mye større. Han hadde sett på det som et markedsføringstriks for det viktige arbeidet som transplantasjonsteamene gjorde i Storbritannia. Men så snart folkene hans hadde henvendt seg til nettverket deres for å vekke interesse, hadde ting formelig eksplodert.

Og David hadde latt det skje.

Ikke alle var like imponert over utvidelsen, og noen få av stiftelsens ledere hadde uttrykt sin bekymring for de store pengesummene som ble brukt. Davids motargument om at de hadde lyktes med å få offentlig oppmerksomhet og satt i gang en viktig diskusjon rundt behovet for organdonasjoner og blodgivere, hadde ikke tilfredsstilt dem.

«Du har kastet bort verdifull tid og ressurser og gjort stiftelsen til et karneval, med deg som general», hadde sir Malcolm, opponenten som ropte høyest, slått fast.

Det var ingen hemmelighet at Malcolms gjeng ønsket å fjerne David fra direktørstillingen og rydde vekk mange av Davids mer progressive programmer. I deres øyne var stiftelsen på randen av kollaps fordi David ville benytte seg av ny teknologi, deriblant sosiale media, for å gjøre organisasjonen mer synlig.

På toppen av alt det andre som skjedde, var det utmattende å måtte forholde seg til vrøvlet deres.

Denne turen til Liverpool hadde ikke vært planlagt, men den var likevel en kjærkommen atspredelse. Som privatpraktiserende lege og konsulent ble han ofte tilkalt for å evaluere pasienter som befant seg i høyrisikosonen for transplantasjon. Den unge damen han skulle møte nå, hadde både diabetes type 1 og nyresykdom, og det måtte tas en beslutning om hun skulle settes på venteliste for transplantasjon.

Når han ikke befant seg på stiftelsens hovedkontor, var han mindre tilgjengelig for telefonsamtaler og e-poster og kunne velge bort de uviktige. Døren hans sto alltid åpen på kontoret i London, og folk kunne stikke innom for en prat, men det hadde han ikke tid til nå.

De neste dagene måtte han fokusere på pasienten sin, og det forestående rallyløpet når han hadde et ledig øyeblikk. Men de neste minuttene, mellom togstasjonen og sykehuset, prøvde David å slappe av, både i hodet og skuldrene.

Han utstøtte et sukk da telefonen hans ringte.

Men så smilte han da han så navnet til Josh på skjermen.

«God morgen, pappa.» Stemmen til Josh fikk David til å smile enda bredere. «Hørte deg nettopp på radioen. Du hørtes ut som om du var klar til å gi den reporteren en skikkelig omgang verbal juling.»

David lo. «Og jeg som trodde jeg var høflig tilbakeholden.»

Josh lo også. «Er du vel fremme i Liverpool?»

«Ja, jeg nærmer meg sykehuset.»

«Og jeg er snart fremme på jobben, men jeg har tenkt litt i det siste …»

«Å. Det høres illevarslende ut.»

Josh overhørte ham. «Hvorfor trapper du ikke litt ned, etter rallyløpet?»

Sønnens forslag fikk pulsen til å banke fortere, og det var som om en iskald knute vokste i brystet hans.

«Hvorfor sier du det? Synes du jeg begynner å bli skrøpelig?»

«Nei da. Jeg mener bare at du er overarbeidet. Du burde begynne å bruke mer tid på noen av de tingene du elsket å gjøre før.»

Han nølte et øyeblikk før han fortsatte.

«Tanken slo meg da jeg hørte deg på radioen. Jeg kjente nesten ikke igjen stemmen din. Og da jeg ordnet med leveringen av Daimleren, tenkte jeg på den Austin-modellen vi to prøvde å fikse og aldri fikk orden på fordi du alltid er på farten. Vi burde heller kjøre den i rallykonkurransen istedenfor den fancy doningen til Mr. Granger.»

David satt tankefull og taus.

«Pappa», fortsatte Josh. «Jeg vet jo hvor viktig stiftelsen er for deg, men du fortjener å ha et liv utenom også. Et rolig og lykkelig liv istedenfor å farte omkring og stresse.»

«Jeg er lykkelig.» Å hente frem entusiasmen var mye vanskeligere enn det burde være. «Jeg har stor glede av arbeidet jeg gjør.»

«Ja, det vet jeg. Men tenk over det jeg sa, ok?»

«Det skal jeg.» Han kom ikke til å gjøre det, men løgnen gled lett på tungen hans. Josh behøvde ikke å bekymre seg for ham uten grunn.

«Jeg svinger nå inn på sykehusets parkeringsplass, så jeg må legge på. Ha en god dag, pappa. Vi snakkes senere.»

«Jeg er glad i deg, sønn.»

Det var ingen løgn. Å adoptere Josh og fostre ham opp etter Georgies død var to ting som David følte han hadde gjort riktig i livet sitt.

Da han møtte Georgie, hadde hun vært klar og tydelig på at hun ikke ønsket seg flere barn.

«Jeg har mer enn nok med å oppdra det barnet jeg allerede har», hadde hun sagt med et blikk som antydet at et motargument ikke ville være en god idé. «Så hvis du vil ha barn, er det best at du finner andre jaktmarker.»

Han hadde allerede vært så forelsket i henne at han ikke brydde seg, og da de giftet seg, hadde han mer enn gjerne tatt til seg Josh som sin egen sønn. Ingen visste at hun hadde forandret mening en kort stund før hun døde, og at de hadde forsøkt å få barn sammen. Da hun sluttet med P-pillen, ble det uorden i hormonsystemet hennes, men samme dag som hun kollapset, insisterte hun på at David skulle møte opp på et seminar som varte hele dagen, til tross for at hun hadde hodepine.

«Det er sikkert bare hormonforstyrrelser», hadde hun sagt og avfeid tilbudet hans om å bli hjemme. «Jeg skal ta en hodepinetablett og legge meg en stund.»

Skyldfølelsen han slet med fordi han hadde hørt på henne, slapp aldri taket. Han hadde ikke klart å beskytte henne, og han hadde ikke tilgitt seg selv for det.

Regnet avtok litt, og trafikken fløt raskere igjen. Han så på klokken. Bygningene til St. Agnes Hospital var nå synlige, og det betydde at han ville komme presis til avtalen med koordinator for pasientene som ventet på organtransplantasjon.

Bilen akselererte, og David skulle til å be sjåføren om å dempe farten, men det var for sent. Bilen passerte en søledam og sendte en stor vannsprut mot forgjengerne på fortauet.

«Kjør langsommere», ba han strengt.

«Prøver bare å få deg frem i tide, sir.»

«Folk på vei til jobben ville nok foretrekke at jeg kom litt for sent istedenfor å bli sprutet ned med sølevann.»

«Ja, sir.»

Bilturen var over, og David var klar for det forestående møtet og en ny og krevende dag.

*

Valerie Sterling hastet så raskt hun kunne inn på dametoalettet med den vonde ankelen sin. Den nederste delen av jakken og leggene hennes var søkkvåte, det samme var skoene.

Hvis resten av dagen forløp like dårlig som den hadde begynt, var det kanskje best om hun hadde blitt liggende hjemme i sengen.

Men hun hadde ingen tid å miste. Doktor Kennedy var nok på plass på kontoret hennes allerede, og hvis hun ikke fikk opp farten, ville hun komme for sent.

Regnværet, en buss som hadde fått motorstopp et godt stykke før holdeplassen hennes, et feiltrinn på fortauet som nesten hadde endt med fall og gitt henne en forvridd ankel, pluss frykten som satt som en klump i magen, hadde tatt piffen ut av henne.

Og den forbipasserende bilen som bokstavelig talt hadde skvettet sølevann over henne, var dråpen som fikk det til å renne over.

Det var ikke så lett å gjøre seg presentabel og roe seg ned før det forestående møtet i løpet av sju minutter. Hun kunne bare håpe at Shala, sekretæren hun delte med fire andre ledere, ikke lot konsulenten få kalde føtter i resepsjonen. Den unge kvinnen kunne være litt ubetenksom.

Valerie klarte ikke å stå ordentlig på den høyre foten, og hun låste seg inne i et avlukke og satte seg på toalettlokket for å ta av seg skoene og tørke seg på føttene. Takk og pris for at hun hadde pakket ned de høyhælte skoene i vesken istedenfor å ta dem på seg hjemme da hun oppdaget de mørke skyene.

Hvis hun hadde takket ja til den nye naboens tilbud om å kjøre henne til jobben, ville selvsagt ingenting av dette ha skjedd. Men intuisjonen hadde fått henne til å takke nei til Tonys tilbud, og Val angret ikke.

Han hadde nettopp flyttet inn og hadde allerede fortalt alle som ville lytte at han var nyskilt. De få gangene de hadde snakket sammen, hadde han stirret på Val med et bedårende valpeblikk som sikkert hadde sjarmert ekskona hans til å gifte seg med ham, men Val var helt uberørt.

Hennes eget ekteskap, som hadde havarert for lenge siden, hadde lært henne hvor lurt det var å være singel og uavhengig, og hvor dumt det var å legge sin egen lykke i andres hender.

Det siste hun trengte var en reprise av kjærlighetssorgen og nedverdigelsen som Des hadde påført henne.

Med en grimase av smerte fikk hun på seg den høyre skoen og reiste seg opp. Påminnelsen om øyeblikket da hun nesten falt over ende og kvinnen som grep tak i armen hennes og reddet henne, trengte seg på og måtte skyves besluttsomt vekk.

Hun visste ikke hva som hadde fått henne til å miste balansen, og det skremte henne. Men hvis hun grublet mer på det nå, ville det bli vanskelig å konsentrere seg under møtet hun var på vei til.

Men tanken på multippel sklerose var aldri langt unna. Og mens hun småhaltet ut fra dametoalettet mot kontoret sitt, kunne hun ikke la være å fokusere på muskelbevegelsene under huden. Forvisse seg om at de fungerte som de skulle.

Hun presset frem et smil til Shala bak resepsjonsdisken mens hun så seg rundt etter konsulenten, som ikke var der.

«Jeg sendte ham inn på kontoret ditt, Mrs. Sterling», hvisket den unge sekretæren. «Og jeg har bestilt en kanne te til dere.»

Val lente seg nærmere. «Har han vært her lenge?»

Shala ristet på hodet med dinglende øreringer. Det var den typen juveler Valery beundret, men som hun aldri kjøpte selv fordi hun ikke trodde de ville kle henne.

«Nei, han kom nettopp.»

Val sukket lettet og rettet ryggen. «Kom inn med teen når den er klar, er du snill.»

«Det er greit.»

Hun var på vei mot døren da Shala snakket til henne igjen. «Er alt i orden, Mrs. Sterling?» Val stanset og så seg spørrende tilbake. «Du halter.»

«Det går fint», svarte hun og åpnet kontordøren før sekretæren rakk å komme med flere kommentarer.

«Beklager at du måtte vente», sa hun litt bryskt idet hun trakk døren igjen etter seg og snudde seg mot mannen som reiste seg høflig fra gjestestolen.

Hun skulle til å vrenge av seg jakken, men synet av David Kennedy fikk henne til å stivne til et øyeblikk mens hjertet hennes slo et ekstra slag.

For en flott mann.

«Ikke i det hele tatt», forsikret han. Det høflige svaret hans rev henne ut av transen. «Jeg kom nettopp.»

Hun snudde seg vekk, trakk av seg den våte jakken og hengte den på en knagg med klossete, dirrende hender. Synet av ham fikk det til å sitre langs ryggraden hennes.

Hun hadde sett ham i media og visste at han var flott å se på. Men på nært hold gnistret det mørke, intense blikket hans mot henne. Kroppsbevegelsene var grasiøse og ledige og stemmen dyp og melodiøs.

Dressen satt som støpt over de brede skuldrene, og den hvite skjorten fremhevet den mokkabruna huden. Doktor Kennedy kunne nesten kalles vakker. Men den elegante fremtoningen hans var perfekt balansert av de maskuline ansiktstrekkene og det intelligente blikket.

Hun hadde løftet hånden for å glatte på håret da hun tok seg i akt og senket den igjen. Hadde hun ikke lest et sted at en kvinne som pyntet på håret sitt, signaliserte seksuell interesse?

Det skal vi ikke ha noe av, jenta mi.

Isteden la hun an en nøytral mine og gikk mot ham med utstrakt hånd.

«Veldig hyggelig å treffe deg, doktor Kennedy.»

Fingrene hans var varme og håndtrykket fast, men Val måtte stålsette seg da berøringen sendte hete sitringer gjennom henne.

«Gleden er på min side», svarte han. Og selv om stemmen lød litt fjern, var blikket hans alt annet enn fjernt, og Val måtte snu hodet bort før hun druknet i det.

Hun trakk hånden til seg og gikk mot arkivskapet. Tiden det tok å finne frem pasientjournalen brukte hun til å komme til sans og samling.

Det kunne bli tre veldig lange arbeidsdager sammen med ham hvis hun ikke klarte å holde styr på seg selv!

Hun trakk pusten dypt og snudde seg mot ham. «Skal vi bare sette i gang?»

2

David prøvde å fokusere på hva Valerie Sterling sa, men han ble stadig distrahert av tonefallet i stemmen hennes og hvordan hun beveget leppene. Og når blikkene deres møttes, måtte han se en annen vei for ikke å bli fullstendig fortapt i de vakre, blågrønne øynene hennes.

Var de mest grønne eller blå? Det var som om de endret farge slik havet skiftet i en storm.

Hvorfor skulle han bry seg om det?

Men det gjorde han, og han prøvde å finne ut hvorfor.

Valerie Sterling kunne ikke kalles en klassisk skjønnhet. Noen ville kanskje beskrive henne som helt alminnelig på grunn av de ubestemmelige fargene og det mellomblonde håret. Likevel var det noe ved henne som trollbandt David fullstendig.

Da hun kom inn på kontoret med fuktige, blonde lokker som hadde forvillet seg ut av hestehalen, og blussende kinn, var det som om hjertet hans slo et ekstra slag i en slags uforklarlig gjensynsglede. Og selv om håndtrykket var høflig og formelt, satt avtrykket av huden hennes fremdeles igjen i fingrene hans.

Og da hun svingte seg rundt for å låse opp arkivskapet, ble han truffet av en frisk og feminin duft som gikk rett til hodet på ham.

Da sekretæren kom inn med et brett med te, gikk det opp for David at han nesten ikke hadde sagt et ord og latt henne styre møtet. Selv under pausen, mens Mrs. Sterling skjenket opp te til dem, sto samtalen stille samtidig som han sto imot fristelsen til å pepre henne med personlige spørsmål.

Hvor kom hun fra? Var hun lykkelig gift? Hvorfor haltet hun? Syntes hun at jobben var givende og interessant?

Det burde ha sendt stressnivået hans opp gjennom taket. Men hodepinen hadde merkelig nok avtatt, samtidig som han var forundret over sin egen distraksjon og besettelse av den seriøse kvinnen bak skrivebordet.

«Helsetilstanden til Tamika Watkiss har forverret seg betraktelig i løpet av den siste måneden, slik du kan se i journalen hennes.» Valerie var profesjonell til fingerspissene og hadde allerede utpekt flere prøveresultater hun mente var relevante. Men David stirret bare ned på journalen han holdt i hånden som en tosk mens han strevde med å konsentrere seg. «Doktor Laghari tror at transplantasjon av bukspyttkjertel og nyrer kan være hennes eneste håp om et normalt liv. Men det er flere faktorer enn den fysiske og psykiske helsetilstanden som etter min mening kan veie tungt for avgjørelsen om å sette henne på ventelisten eller ikke.»

«Jaså?»

Han ble nærmest målbundet i hennes nærvær, så et blikk på henne var nok til å låse den sedvanlige veltalenheten hans.

«Tamikas foreldre har veldig ulik oppfatning om hva som er best for henne, og det er noe vi må ta i betraktning. Familien har stått sammen i stormen hittil, men det er en viss sjanse for at behandlingen vi anbefaler, kan føre til en familiekrise hvis vi ikke er forsiktige.»

«Noe som også vil virke inn på pasientens mentale tilstand.»

Han hadde i det minste fått summet seg til å komme med en fornuftig kommentar, men Valerie Sterling virket ikke spesielt imponert.

«I beste fall. En familiekonflikt kan også få større innvirkning på Tamikas helsetilstand, med hensyn til om hun vil tåle en operasjon eller ikke.»

Hvorfor fikk han en fornemmelse av at hun satte ham på plass? Samtidig som han var forbløffet og imponert over at hun tydeligvis ikke mente at hans gode navn og rykte fortjente så stor respekt, følte han seg fornærmet. Og når han ble fornærmet, trakk han seg enda mer inn i den utilnærmelige og formelle utgaven av seg selv.

Han lukket journalmappen med det smale smilet han brukte som et slags skjold og svarte med avdempet stemme. «Det er vel litt tidlig å bekymre seg for det. Vi har flere tester å utføre, og det er jo derfor jeg er her. Har du satt opp et møte med pasienten og foreldrene hennes?»

Valerie lente seg tilbake i stolen og mønstret ham. «Jeg har informert dem om at du skulle komme hit i dag, og at du gjerne vil snakke med dem.»

David reiste seg, utålmodig etter å skape litt mer luft og rom mellom dem, og gikk mot døren.

«Skal vi gå videre?»

«Som du vil», svarte hun og reiste seg med et stramt drag om munnen. Haltingen var enda tydeligere nå. «Tamikas mor jobber nattevakter og pleier å besøke henne her i noen timer før hun drar hjem for å sove. Hun burde være her nå.»

Han nådde frem til døren før henne, åpnet den og steg til side for å la henne gå ut først. Og angret litt på den høflige gesten da han nok en gang ble truffet av den herlige duften av henne.

Å trekke den dypt ned i lungene var kanskje ikke så lurt for sinnsroen hans, men det var nettopp det han gjorde.

*

For en dust!

Hvis ankelen hennes ikke hadde vært så vond, skulle Val ha marsjert mot heisen i et mye raskere tempo. Men nå kunne hun bare holde ryggen rak og stikke nesen i været mens hun haltet sint av sted.

Doktor David Kennedy hadde åpenbart latt suksessen gå til hodet på ham. Han hadde nesten ikke sagt et ord, bare avvist bekymringene hennes for konflikten mellom Mr. og Mrs. Watkiss. Og da hun forsøkte å forklare bekymringene sine mer detaljert, hadde han avsluttet møtet brått og uventet.

Hvis det var slik han oppførte seg mot folk, ble hun nødt til å opptre som en buffer mellom ham og Watkiss-familien.

Den mannen var freidig!

Hun visste selvsagt at han var dyktig og godt kvalifisert, og at stiftelsen hans ga et uvurderlig bidrag til utdannelsen av medisinsk personell i tillegg til allmenn informasjon om betydningen av organtransplantasjon, men kom igjen! Det gjorde ham ikke til en guddommelighet. Langt ifra.

Hun ville hatt mye større respekt for ham om han hadde fortsatt å operere pasienter etter at han arvet den store pengesummen fra faren sin istedenfor å gi avkall på yrket sitt. Da kunne hun ha identifisert holdningen hans med den berømte arrogansen som mange kirurger var så kjent for. Nå jobbet han som medisinsk konsulent, og uansett hvor høyt ansett han var, fantes det ingen unnskyldning for dårlige manerer.

Hun løftet hånden for å trykke på heisknappen, men doktor Kennedy kom henne i forkjøpet. Hendene deres streifet hverandre, og nye kriblende sitringer krøp oppover armen hennes.

Og pokker ta ham for at han påvirker meg på denne måten.

På et eller annet tidspunkt midt oppe i alt stresset hun hadde hatt den siste tiden, måtte hun ha mistet forstanden. Det fantes ikke noen annen forklaring på denne uønskede tiltrekningen hun følte mot ham.

Anspentheten satte seg i kroppen hennes, og hun klistret på seg en stiv maske mens de tok heisen ned. Hun gikk først ut og bortover korridoren mot Tamikas værelse. Så åpnet hun døren før han rakk å gjøre det for henne.

Tamika satt ved et lite bord ved vinduet med en bærbar laptop foran seg. Noen lærebøker lå spredt omkring. Val smilte vennlig til henne og la merke til hvor medtatt tenåringen så ut sammenlignet med første gang de møtte hverandre. Huden hadde mistet farge og glød og var blitt grålig. De store, brune øynene var innsunkne.

«Hei», hilste Val og gikk inn i rommet. Mrs. Watkiss var ikke å se. «Hvordan har du det, unge dame?»

Tamikas skulende blikk gled fra Val til David og tilbake igjen mens hun pekte på bøkene. «Greit nok. Men jeg prøver å ta igjen litt skolearbeid. Jeg har mistet nesten et helt skoleår, og jeg vil gjerne ta eksamen neste år, og da må jeg stå på. Hvorfor halter du?»

Val ble plutselig gransket inngående både av Tamika og mannen som sto ved siden av henne.

«Bare et lite uhell på morgenen i dag, på vei til jobb. Det er ikke noe å bekymre seg for. Dette er doktor Kennedy», la hun fort til før noen av dem rakk å si noe mer. «Han er konsulenten jeg fortalte deg om.»

«Hei.»

Tamika viste ingen begeistring for å møte enda en ny lege, men David gikk rett bort til henne og rakte henne hånden med et varmt smil.

«Hei,» svarte han før han så ned på bøkene. «Hva leser du?»

«Historie», svarte hun og rynket på nesen. «Jeg hater det faget, så jeg har utsatt lesingen en stund.»

David lo. «Det var heller ikke mitt favorittfag. Jeg likte naturvitenskap mye bedre.»

«Jeg liker mattematikk best, og jeg er heller ikke så verst i engelsk, men historie …» Hun ristet på hodet og besvarte smilet hans. «Alle disse datoene og kongene man må pugge. Det er latterlig.»

David trakk frem stolen på motsatt side av bordet og satte seg. «Jeg er enig. Det er så mye lettere å huske dronningene som regjerte, siden det ikke har vært så mange av dem.»

«Ja», samtykket hun med en liten trutmunn. «Men jeg pleier å glemme dem også. Hvis ikke svaret er Elizabeth eller Victoria, er jeg nok helt blank.»

David lo hjertelig denne gangen, en varm klang som sluttet seg om Val på en urovekkende måte. Hvordan i all verden hadde den arrogante fyren blitt forvandlet til en så omgjengelig og avslappet mann? En mann som klarte å sjarmere en syk tenåring i senk på et blunk, en tenåring som ofte var humørsyk, i dårlig form og blottet for energi?

Han spurte henne om fremtidsplanene hennes, som om det var en selvfølge at den alvorlig syke jenta hadde et langt liv foran seg. Val ble overrasket da hun hørte svaret.

«Vel, det er ikke så lett å legge langsiktige planer når man har ustabil diabetes og kronisk nyresykdom, men jeg har lyst til å arbeide ute i friluft, på en bondegård eller i en nasjonalpark. Hvis jeg ikke kan gjøre det, kan jeg kanskje skrive en bok.» Blikket hun ga David var modig og fast. «Et menneske må jo ha noe meningsfylt å gjøre, ikke sant?»

Val snudde seg bort for at Tamika ikke skulle se tårene i øynene hennes. Pågangsmotet den unge piken viste i møte med livstruende sykdom, var både rørende og inspirerende.

«Ja», samtykket han med et oppmuntrende smil. «Alle trenger å ha et mål i livet sitt. Jeg gleder meg til å lese boken din.»

«Moren din er ikke her i dag?» undret Val.

«Jo. Hun gikk ned i kantinen for å hente te.» Tamika så ned i gulvet, og fingrene knøt seg i fanget hennes. «Jeg sier til henne at hun må dra hjem etter nattevakt og hvile seg, men hun kommer hit hver dag likevel.»

«Det er nok fordi hun ikke kan slappe av før hun har besøkt deg og sett at du har det bra. Jeg ville gjort det samme hvis det var min sønn som var på sykehuset.»

Tamika så på ham. «Har du en sønn? Hvor gammel er han?»

David smilte, og Vals hjerte slo et ekstra slag da hun så ømheten som lyste i ansiktet hans.

«Josh er trettifire år, men jeg ville besøkt ham på sykehuset hver dag hvis han var pasient.»

Døren gled opp, og Mrs. Watkiss kom busende inn. «Å, Mrs. Sterling, er dette doktor Kennedy? Jeg håper ikke jeg har latt dere vente lenge.»

Val la en vennlig hånd på skulderen hennes og ristet smilende på hodet. «Overhodet ikke. Vi kom nettopp.»

David hadde reist seg, og mens de to håndhilste på hverandre, ringte Vals telefon.

«Unnskyld meg», sa hun da hun så at det var sekretærens telefonnummer. «Jeg må ta denne. Går det greit, doktor Kennedy?»

«Selvsagt.» Blikket han sendte henne gjorde henne varm helt ned i magen, men stemmen hans var kjølig. «Jeg finner deg vel når jeg er ferdig her, om nødvendig.»

Hun var ganske forfjamset da hun hastet ut av rommet og utstøtte et lettet sukk så snart døren slo igjen bak henne.

Doktor David Kennedy var en arrogant og avvisende mann, som uheldigvis også var den typen mann som tiltrakk henne.

Det var så ergerlig!