Amy Ruttan

En øy å elske

Oversatt av Jeanita Edholm

MINISERIE: KARIBISKE RYTMER

Matthew og Marcus må være tvillinger – men de kunne ikke vært mer ulike. Å redde liv ser ut til å være det eneste de har til felles, inntil de begge finner kvinnene som får hjertene deres til å banke litt hardere. Møt dem i paradiset! Dette er andre del i miniserien Karibiske rytmer.

Amy Ruttan vokste opp i utkanten av Toronto i Kanada, men forlot senere storbyen for å slå seg til ro på landsbygda sammen med drømmemannen. Etter at barn nummer to hadde kommet til verden, klarte Amy endelig å virkeliggjøre sin livslange drøm om å bli forfatter. Når hun ikke lar fingrene fly over tastaturet, er hun mor til tre herlige barn som bruker henne som både sjåfør og kokk.

Til Julia, redaktøren min.

Jeg savner å jobbe sammen med deg. Takk for at du har støttet meg de siste par månedene og hjulpet til med å blåse liv i Marcus og Matthew.

1

Marcus ynket seg da han prøvde å komme seg ut av den smale sengen i seilbåten. Åtte uker hadde gått siden transplantasjonen, men såret måtte fortsatt leges.

Hans nye svigerinne, doktor Victoria Jensen-Olesen, hadde klarert ham, men kroppen hadde ikke leget seg så raskt som han hadde håpet. Broren, Matthew, ville ha sagt at det var fordi han hadde blitt eldre, men Matthew var tjue minutter eldre enn ham, så spøken var egentlig på hans bekostning. Marcus var den yngre og mer veltrente tvillingen.

I teorien, i hvert fall.

Han ynket seg igjen og holdt en pute som skjold foran magen.

Kanskje Matthew har rett. Kanskje jeg er for gammel for dette.

Han lo da han reiste seg.

Når sant skal sies holdt han på å kjede vettet av seg.

Han hadde måttet ta permisjon fra jobben som fastlege mens han var på bedringens vei, og Victoria hadde advart ham om at han ikke kunne gå tilbake på jobb før etter tolv uker. Det føltes som en evighet.

Bare én måned igjen.

Det eneste han ville var å gå på jobb igjen.

Å arbeide var det eneste som holdt ham noenlunde mentalt stabil.

Det, og kvinner, men etter at gudsønnen hans, Jonas, ble syk, hadde Marcus meldt seg frivillig som donor. Det hadde satt en naturlig stopper for dating for øyeblikket.

Ikke at han noen gang lot det utvikle seg til et fast forhold med noen.

Han hadde gjort den feilen en gang før, og det hadde vært mer enn nok til å lære ham en lekse.

Tidlig i tjueårene hadde Marcus forelsket seg i Dawna, den smarteste og vakreste kvinnen på medisinstudiet.

Da broren dro til New York for å bli med i turnusprogrammet, hadde Marcus blitt med Dawna til California og fått jobb på akutten på et sykehus i San Diego. Han hadde lært seg triage, hvordan man skulle prioritere pasienter, og ble raskt en av de beste akuttlegene.

Marcus hadde planlagt hele fremtiden.

Han skulle åpne en praksis i San Diego, og så skulle han be Dawna om å bli konen hans. Han hadde planlagt hele livet deres sammen. Dessverre for ham hadde Dawna andre planer, og han ble knust da hun forlot ham for en kirurg som minnet ham litt om tvillingbroren.

Marcus hadde blitt helt knust av å miste drømmekvinnen til en mann som var så lik Matthew, for i løpet av ungdomsårene hadde han mange ganger fått høre at han burde være mer som broren.

Istedenfor å bli værende i California og jobbe sammen med Dawna og den nye ektemannen hennes, dro han tilbake til De amerikanske Jomfruøyer for å slikke sårene sine. Han sverget på aldri å risikere hjertet sitt igjen.

Det sier de alle. Se på Matthew.

Marcus ignorerte den tanken og kledde på seg.

«Er du våken?» ropte noen ute på brygga.

Marcus kom seg ut av kahytten og så bestevennen, faren til Jonas, stå på dekk. Chase Fredrick smilte, men Marcus så umiddelbart at noe var galt.

«Det er ikke Jonas, vel? Jeg trodde han fortsatt var i Charlotte Amalie?»

Chase nikket. «Jonas er stabil, takket være den utrolige operasjonen broren og svigerinnen din gjennomførte. Han responderer godt på medisinene og skal skrives ut snart.»

Marcus smilte. «Bra. Det er jeg glad for å høre. Hva er det som er galt da?»

«Du er ikke tilbake på jobb, er du vel?»

Marcus ristet på hodet. «Nei, jeg er ikke blitt klarert for det ennå. Hva er det? Har det skjedd noe med Pepper?»

Pepper var Chases kone og var gravid med deres andre barn. Hun hadde hatt problemer under fødselen med Jonas, så de var naturlig nok mer bekymret denne gangen.

Chase gned seg nervøst i nakken. «Jordmoren vår, som er fra England og som er helt fenomenal, holder på å bli deportert.»

«Deportert?» spurte Marcus sjokkert.

«Visumet hennes har gått ut», sa Chase. «Hun er den eneste Pepper stoler på.»

«Jeg er redd hun ikke har noe annet valg enn å stole på noen andre dersom jordmoren blir deportert.»

«Det er der du kommer inn i bildet», sa Chase nervøst, og Marcus fikk en uggen følelse i kroppen.

«Hva mener du?» spurte han forsiktig.

«Jeg vet ikke helt hvordan jeg skal spørre deg om dette, siden du allerede har gjort så mye for familien vår, men jeg har ingen andre single venner.»

Marcus satte seg ned. «Hva er det egentlig du spør meg om her, Chase?»

«Ville du noen gang vurdert et proformaekteskap?»

Marcus begynte å le. «Vær seriøs.»

«Jeg er seriøs.»

Marcus sluttet å le og hevet et øyenbryn. «Er du?»

«Det er jeg. Jeg tenker klarere enn deg, og jeg er også yngre og kjekkere.»

«Det er det jeg sier til broren min.»

«Og det er det jeg sier til deg», svarte Chase.

Marcus himlet med øynene. «Jeg ville trodd deg dersom du ikke hadde foreslått noe så absurd som dette.»

Chase nikket. «Det er det eneste jeg kan komme på som vil gjøre så hun kan bli værende i landet. Du vet at Pepper har sigdcelleanemi, og denne jordmoren er den beste jeg har sett. Jeg ville ikke latt noen andre ta vare på Pepper.»

Marcus sukket.

Det var en enorm tjeneste, og han visste at selv om Chase var desperat, så hadde han garantert tenkt gjennom alle andre mulige løsninger før han kom med dette forslaget.

«Legene i Charlotte Amalie kan ta vare på Pepper, Chase.»

«Jeg vet det, men Pepper er så komfortabel med Alexis, og hun er heller ikke hennes eneste pasient. Vi kan ikke miste henne.»

Marcus sukket igjen. «Jeg vet ikke helt. Hvor lang tid vil det ta? Hvor lenge må jeg være gift med denne personen?»

«Omtrent to år.»

«To år?» Marcus ristet på hodet. «Jeg kan ikke gjøre det. Det er mer enn bare lang tid, det er snakk om år. Ikke dager eller måneder, men år! Kan du se for deg meg være gift så lenge? Jeg har ikke noe ønske om å ha en kone eller være en ektemann. Verken på ekte eller på liksom.»

«Ikke en proformaektemann engang?» spurte Chase håpefullt.

«Hva ville dette falske ekteskapet innebære?»

Chase gliste. «Bare en kjapp tur ned kirkegulvet så Alexis kan søke om oppholdstillatelse. Enhver immigrant med en aktiv oppholdstillatelsessøknad får lov til å bli værende i landet til søknaden er blitt behandlet. Det betyr at Alexis kan bli værende og hjelpe Pepper gjennom fødselen, men også mange andre kvinner. Så fort hun har fått oppholdstillatelse, kan dere skille dere.»

«Du vet at dette regnes som svindel, ikke sant?» spurte Marcus tørt.

«Ja, men jeg er desperat. Alexis er verdifull både for Pepper og legeyrket. Hun fortjener å bli værende.»

«Pepper må slutte å lese så mange romantiske bøker, jeg er helt sikker på at det er der hun fikk den sprø ideen fra.»

Chase lo. «Hun er hektet på Mills & Boon.»

Marcus reiste seg og sukket tungt. «Vet Alexis om denne planen?»

«Det gjør hun, men hun er ikke overbevist. Ennå. Jeg er sikker på at vi kan overbevise henne. Sammen.»

Marcus stønnet. «Og jeg antar at vi skal gjøre det nå?»

«Har du noe bedre å gjøre? Du er jo sykmeldt.»

Marcus ristet på hodet. «Du skylder meg en stor tjeneste, Chase. En enorm en!»

Da de kom ut på brygga, snudde Chase seg mot ham. Han kunne se at noe var galt. «Hva er det nå?» spurte Marcus oppgitt.

«Hun er gravid.»

«Jeg vet at Pepper er gravid.»

«Nei, jordmoren vår.»

Marcus kjente all farge forsvinne fra ansiktet. Dette ble bare mer og mer absurd for hvert minutt som gikk.

«Faren til barnet forlot henne og vil ikke ha noe med babyen å gjøre.»

«Jeg kan ikke bli involvert med en gravid kvinne. Jeg er ikke villig til å involvere et barn i dette skuespillet. Det kommer til å ta to år eller mer før hun får oppholdstillatelse, og det kunne vært aktuelt dersom det bare var to samtykkende voksne som var involvert, men når hun er gravid og et barn skal inn i miksen, er det ikke greit.»

«Det er ikke et skuespill. Hun kommer til å få oppholdstillatelse til slutt, og dere trenger bare å være gift på papiret. Barnet trenger ikke å vite noe.»

Marcus ble overrasket over å kjenne at det stakk.

Han hadde alltid hatt lys til å bli far.

En dag.

Marcus var selvfølgelig bekymret for Pepper, men var dette virkelig den eneste muligheten?

Et kjapt googlesøk fortalte ham at han var i ferd med å lure regjeringen så jordmoren kunne bli i landet. Dersom de ble tatt, ville hun bli deportert og han bøtelagt, satt i fengsel og mest sannsynlig miste legelisensen.

Alle var gode grunner til å si nei.

Men han ville så klart ikke vite om det kunne funke før han hadde møtt Alexis. Han håpet at han kom til å like henne så godt at han kunne si ja.

Du gjør dette for Chase og Pepper.

De hadde alltid stilt opp for ham. Spesielt de første årene etter han kom tilbake fra California med hjertet i tusen biter.

Chase og Pepper hadde vært familien hans.

Han kunne gjøre dette for familien sin.

Kunne han ikke?

*

Alexis klynket.

Flott.

Hun måtte på toalettet.

Igjen.

En graviditet var livets mirakel, og Alexis hadde alltid misunt pasientene sine det, men å måtte gå på toalettet hvert femte minutt, var hun ganske lei.

Ikke at hun egentlig hadde noe imot det, så klart. Gynekologen i London hadde sagt at hun hadde uforklarlig infertilitet, så det at hun hadde blitt gravid, var i seg selv et mirakel.

Hun og eksmannen hadde prøvd alt mulig de siste årene. Desperate etter å danne en familie.

Eller det var i hvert fall det hun hadde trodd at de begge ønsket.

Tidspunktet da hun endelig ble gravid, var tidspunktet da Bruce, mannen hun hadde elsket i fem år, hadde fortalt henne at han egentlig ikke ønsket en familie. Han hadde trodd at hun ville gi opp til slutt og at de så kunne nyte livet sammen.

Han hadde blitt så sint da han for seks måneder siden fant ut at hun var gravid.

Og så hadde han forlatt henne og søkt om skilsmisse. Grunnen? At hun hadde lurt ham. Han påstod at han hadde giftet seg med henne fordi han trodde hun ikke kunne bli gravid og at graviditeten dermed løste ham fra avtalen.

Som om ikke det var nok, hadde han også gått rett inn i et nytt forhold.

Det var det som fikk Alexis til å skjønne at det ikke var graviditeten som var årsaken til at han hadde forlatt henne. Bruce hadde gått videre for lenge siden, han hadde bare ikke fortalt henne det. Det knuste henne, men hun trengte å lukke det kapittelet av livet sitt. Det var ingen grunn til å holde fast ved noe så giftig.

Hun hadde blitt blendet av kjærlighet, og hun kom ikke til å la det skje igjen.

Alexis signerte gladelig under på skilsmissepapirene og fikk Bruce til å skrive under på at han sa fra seg alle rettighetene til babyen. Det var ikke snakk om at hun ville tillate at han kom inn i livene deres på et senere tidspunkt. Hun hadde hatt en slik far selv, en fraværende far som ikke brydde seg, og det kom hun ikke til å utsette barnet sitt for.

Derfor hadde hun flyktet til paradiset og fått seg jobb som jordmor.

Problemet var bare at nå som det fire måneder lange arbeidsvisumet var gått ut, hadde hun innsett at hun ikke hadde lyst til å forlate St. John. Hun hadde forelsket seg i øya, menneskene og alle pasientene sine.

Alexis hadde aldri følt seg mer hjemme enn hun gjorde her.

Det var her hun hadde lyst til å oppdra barnet sitt.

Problemet var bare at hun ikke kunne bli værende.

Det knuste hjertet hennes å tenke på det. Som om den kunne lese tankene hennes, sparket babyen henne forsiktig i siden.

Hun smilte. «Jeg vet at du vil bli værende her også.»

«Snakker du med deg selv igjen?»

Alexis kikket opp og så Chase Fredrick stå i døråpningen.

«Er det Pepper? Går det bra med henne?» spurte hun nervøst.

Pepper Fredrick var en av pasientene hun ikke hadde lyst til å forlate.

Det var mye som skjedde i Peppers liv. Sønnen Jonas hadde nettopp gjennomført en nyretransplantasjon i en omfattende dominooperasjon, hun var åtte måneder på vei og hadde et høyrisikosvangerskap. Hun hadde sigdcelleanemi, og Alexis hadde blitt overrasket da hun innså at ingen av de andre jordmødrene hun jobbet med på St. John hadde erfaring med det. Alexis hadde sett det mange ganger før, og hun hjalp Pepper, men i tillegg hadde Chase og Pepper blitt som en surrogatfamilie for henne.

Hun hadde ikke lyst til å forlate dem.

Hun ville at babyen hennes og babyen til Pepper skulle være bestevenner.

Alexis hadde aldri opplevd en slik støtte og et slikt samhold som hun opplevde her, og hun kunne ikke forestille seg at hun noensinne ville finne det igjen noe annet sted. Selv om hun hadde biologisk familie i England, var hun stort sett alene der.

I tillegg minnet England henne om Bruce og sviket hans. Det minnet henne om for mange vonde følelser. For mange minner hun ville legge bak seg.

Hun var lykkelig på St. John, og det var her hun ville bli værende, men hun var nødt til å dra tilbake til England. Hun hadde vært så opptatt med å jobbe at hun hadde ventet til siste liten. Innen hun rakk å dra tilbake til England for å søke om et nytt visum, ville hun være for langt på vei til å kunne reise tilbake. Det betydde også at hun heller ikke kunne hjelpe Pepper gjennom det som mest sannsynlig kom til å være noen vanskelige siste uker av svangerskapet.

«Nei, det er ikke Pepper, hun har det bra. Jeg er her for å fortelle deg at jeg har funnet en løsning på problemet ditt!»

Alexis hevet et øyenbryn. «Du har funnet løsningen på forstoppelsen og trangen til å gå på toalettet hvert femte minutt?» sa hun ertende.

Chase gliste. «Nei, men ville ikke det ha løst mange problemer? Jeg har en løsning på visumproblemet ditt. Jeg har funnet en måte du kan bli værende i landet på.»

Alexis smilte. En mirakelløsning på dette tidspunktet virket for godt til å være sant. Hun hadde allerede brukt masse tid på å se etter smutthull, men hun hadde ikke funnet noen.

«Hva da?» spurte hun og prøvde å ikke høres for ivrig ut.

«Vel, det var egentlig Peppers idé.»

Så fort han sa det, visste Alexis nøyaktig hva Chase skulle til å foreslå, for Pepper hadde allerede foreslått det for henne. Hun hadde hatt mange sprø ideer i den korte stunden hun hadde kjent henne, men denne tok kaka. Den var som tatt rett ut av en av de bøkene Pepper til stadighet leste.

Og det var det som var problemet.

Det var fiksjon.

Det var ikke virkeligheten. Mennesker inngikk ikke proformaekteskap. Det var for søkt.

«Nei. Absolutt ikke. Jeg kommer ikke til å gifte meg», sa Alexis fort.

«Hvordan visste du …? Å, Pepper har allerede foreslått det, ikke sant?»

Alexis nikket og reiste seg. «Hun gjorde det, og det er en helt hinsides idé. Slike ting skjer ikke i virkeligheten.»

«Selvfølgelig gjør de det», sa Chase. «Mennesker later som om de er gift hele tiden. Dette er den eneste muligheten du har, Alexis. Det er ikke et virkelig ekteskap. Du trenger bare å late som en stund, så du kan bli i landet.»

«Du innser at en oppholdstillatelse tar ganske lang tid, ikke sant?» spurte hun.

Chase nikket. «Så klart.»

«Hvem vil være gift med meg i to år uten noen form for kompensasjon?»

«Mannen det er snakk om ønsker ikke kompensasjon.»

«Så han gjør det fordi han er en barmhjertig samaritan?» spurte hun vantro.

«Ja.» Chase gliste.

«Det virker for godt til å være sant.»

«Noen ville nok sagt det om ham, men ikke jeg. Så hva sier du, Alexis?»

Hun hadde virkelig lyst til å bli værende. Hun ville bli og ta vare på pasientene sine og oppdra babyen sin her. Starte et nytt liv.

«Dersom jeg går med på denne ideen, hvem er det egentlig jeg skal gifte meg med?»

Chase smilte så øynene glitret. «Jeg har funnet den perfekte mannen for deg. Han er en mønsterborger og en del av lokalbefolkningen. Alexis Martin, la meg presentere deg for din kommende ektemann, og min beste venn, doktor Marcus Olesen.»

I samme øyeblikk kom Marcus Olesen gjennom døren, og hun mistet nesten pusten. Pulsen økte da hun kikket inn i de blåeste øynene hun noen gang hadde sett. De glitret på en måte som fikk knærne hennes til å skjelve.

Det tok et lite øyeblikk før hun klarte å finne igjen stemmen. «Det er hyggelig å møte deg», klarte hun endelig å presse frem.

Han smilte, men smilet nådde ikke øynene, noe som fikk henne til å mistenke at han ikke var en frivillig deltaker i dette, han heller.

«Takk det samme», svarte han stivt. Blikket hans vandret over kroppen hennes på en måte som fikk blodet til å bruse, samtidig som hun følte seg sårbar.

Naken.

Denne mannen var definitivt farlig. Han var en fristelse.

Chase smilte fortsatt, tydelig stolt av seg selv og trygg på at planen hans hadde funket. «Jeg skal finne ut av hva vi gjør videre, så jeg skal la dere to bli litt kjent med hverandre.»

Alexis hadde ingen ønsker om å være alene med Marcus. Ikke fordi hun ikke stolte på ham, men fordi han fikk henne til å føle ting hun ikke hadde følt på lang tid, og som hun aldri ønsket å føle igjen. Hun var irritert på seg selv for at hun kjente en så sterk tiltrekning.

«Så …», sa hun skjelvende da de var alene.

Marcus dyttet hendene ned i lommene på shortsen. «Så, når skal vi starte dette skuespillet?»

2

Han angret så fort han hadde sagt det.

Han hadde stått i gangen og hørt på Alexis og Chase prate sammen, og han visste at hun heller ikke var spesielt interessert i denne avtalen. Hun gjorde det for Pepper, og det kunne han forstå og respektere. Det han ikke hadde forestilt seg, var hvor utrolig vakker hun var.

Hun glødet.

Marcus kunne ikke huske sist han hadde mistet pusten av en kvinne.

Eller det kunne han faktisk. Forrige gang var med Dawna. Han hadde vært på utallige stevnemøter etter det, men ingen hadde fått ham til å føle det på samme måten.

Det var en av grunnene til at han foretrakk å date turister, for de skulle alltid reise hjem igjen. På den måten trengte ikke Marcus å risikere å få hjertet sitt knust igjen.

Det var mye bedre på den måten.

Er det virkelig det?

Han ignorerte den tanken.

Det hadde egentlig ikke noe å si. Han var her for å gifte seg med Alexis så hun kunne bli værende for å ta vare på Pepper og alle de andre gravide kvinnene. Han trengte ikke å knytte seg til henne. At han var så tiltrukket av henne, var en ulempe, men ikke noe han ikke kunne håndtere.

Det gylne håret falt i myke krøller rundt det hjerteformede ansiktet hennes. De mørkebrune øynene var like intense som en storm, og kinnene var svakt ferskenfargede. Han tårnet over henne, men det var ikke så rart, med tanke på at han var en meter og åttitre centimeter høy.

Den eneste kvinnen som tårnet over ham, var brorens kone, Victoria, og det var bare fordi hun foretrakk å bruke høyhælte sko.

Han lot blikket vandre over henne og stoppet ved magen. Siden magen hennes ikke var så stor, antok han at hun var omtrent seks måneder på vei.

Et ekteskap basert på bekvemmelighet ville gjøre det utfordrende for ham å holde avstand til henne, men han måtte kontrollere seg. Han klarte ikke å slippe henne med blikket, så den eneste muligheten var å gå tilbake til å være snurt.

Han angret umiddelbart.

Det var ikke hennes skyld.

Det var ikke hennes idé engang.

«Jeg beklager at jeg var frekk. Jeg antar at jeg fortsatt er litt i sjokk.»

Hun smilte lettet. «Jeg også. Sjokkert, mener jeg.»

«Det er jo bare et spill for galleriet», sa Marcus.

«Ja, jeg antar det.»

«Jeg fortalte Chase at jeg ville hjelpe dem. Pepper og babyen er førsteprioritet akkurat nå.»

«Du innser at det potensielt er snakk om en to år lang forpliktelse? All tilgjengelig informasjon tilsier at prosessen kan ta mellom halvannet og to år. Det er en stor tjeneste å be om … Beklager, jeg fikk ikke med meg navnet ditt?»

«Marcus. Doktor Marcus Olesen.»

Hun rynket pannen og la hodet på skakke. «Vent litt, er du doktor Olesen? Kirurgen som gjennomførte den kompliserte dominooperasjonen for et par uker siden?»

«Nei, det var broren min. Men jeg var involvert i den.»

«Så du er kirurg?»

«Nei», svarte han raskt.

Han hadde ingen ønsker om å bli tatt for å være kirurg. Det var ille nok at broren alltid hadde mast på ham om å bli det, og at foreldrene maste om at han måtte være mer som Matthew, men det var det at Dawna forlot ham for en kirurg som hadde fått begeret til å renne over.

Å være kirurg betydde ikke automatisk at du var bedre enn alle andre. Han elsket å være fastlege. Han savnet tempoet på akutten i California, men han elsket praksisen her også. Han bygde relasjoner til pasientene sine, han fikk bli kjent med dem, og han så dem i mer enn bare noen minutter i forbindelse med samtaler før og etter operasjoner.

Det var noe mer enn å åpne dem og sy dem sammen igjen.

Du vet at det ikke er det Matthew gjør.

En kledelig rødme spredte seg i kinnene hennes. «Jeg beklager. Jeg antok at du var det da du sa du var involvert i operasjonen.»

«Jeg var involvert fordi jeg var donor for Jonas, sønnen til Chase og Pepper. Jeg er gudfaren hans.»

«Så du donerte nyren din til ham?» spurte hun.

«Nei, ikke helt. Jeg donerte nyren min til en pasient som ikke hadde en kompatibel donor, og hennes donor donerte en nyre til Jonas. Det er sånn en dominooperasjon fungerer. Du har donorer og mottakere som ikke er kompatible, og så, etter mye papirarbeid og organisering, blir de koblet til kompatible donorer. Det involverte mye arbeid, og på tross av at jeg var en del av det, føler jeg at jeg aldri forklarer det godt nok.»

«Det er en underdrivelse, men jeg føler at jeg forstår hovedpunktene. Kirurgi er ikke min kopp te. Jeg kunne klart det, men jeg liker ikke å håndtere bevisstløse pasienter, og lukten og følelsen av en operasjonssal er noe jeg aldri har likt.»

Han myknet litt da han hørte det siste. Det var akkurat sånn han følte det også. «Det er kulden og kauteriseringen jeg ikke liker.»

«Allikevel er jo en domino ganske fascinerende.»

«Det er sant, men jeg er ikke her for å snakke med deg om den. Jeg er her for å snakke om ekteskapet vårt.»

Hun rødmet igjen og satte seg ned. «Jeg vil takke deg for at du gjør dette. Det høres ut som om du allerede har gjort så mye for Chase og Pepper.»

«Gleden er på min side.»

Det var ikke helt sant. Han var glad for å hjelpe vennene sine, men det var en del av ham som ikke syntes dette var det rette å gjøre. Spesielt ikke nå som han hadde møtt Alexis. Hun hadde fått alarmklokkene til å ringe i ørene hans, og han hadde en gnagende følelse av at han burde komme seg vekk før hun knuste hjertet hans.

«Vi vet begge at dette er en langtidsforpliktelse mellom to fremmede», sa hun.

«Ja», svarte Marcus.

«Så hvor begynner vi, egentlig?»

«Fra begynnelsen», svarte han. De smilte til hverandre.

«Akkurat. Jeg tror vi må begynne med å bli kjent med hverandre. Få vite de grunnleggende tingene, men bare de grunnleggende tingene. Jeg vet ikke hvor komfortabel jeg er med at en fremmed skal vite altfor mye om meg.»

Ærligheten hennes sjokkerte ham. De var fremmede, og det ville være lurt av ham å holde litt avstand. De skulle gjøre det som var nødvendig for å overbevise verden om at de var gift, og så, så fort Alexis hadde fått oppholdstillatelse, kunne de skille seg. Dersom ingen plaget dem i mellomtiden, kunne de også leve ganske separate liv. Han trengte ikke å bli for involvert i livet hennes eller livet til barnet.

Graviditeten var den største årsaken til at han var usikker på om han ville gjøre det. Det var et barn involvert, og han ville gjøre alt som stod i sin makt for å sørge for at ikke et uskyldig liv ble såret.

På tross av at Marcus alltid hadde ønsket seg barn, hadde han slått fra seg den drømmen da Dawna forlot ham. Det var bare ikke meningen.

Matthew trodde ikke at han kom til å gifte seg igjen, men det gjorde han.

Marcus ignorerte stemmen i hodet, og kjente at han ble irritert over at samvittigheten hans hadde bestemt seg for å bli mer tydelig i det siste. Det var ikke noe han ønsket.

Dette ekteskapet var bare en forretningsavtale, ikke noe annet.

Han måtte bare fortsette å minne seg selv på det.

*

Alexis strevde med å konsentrere seg. Hun hadde en viss formening om hvilken informasjon immigrasjonskontoret trengte, eller ville spørre om dersom de lurte på hvorfor hun hadde giftet seg så raskt, men hun klarte ikke å konsentrere seg om det.

Ikke bare var Marcus utrolig kjekk, han var også godhjertet. Det var heltemodig av ham å stille opp for Jonas og donere en nyre.

Det var faktisk å gi livet i gave til noen, og det var uvurderlig.

Alexis lurte på når, om noensinne, hun ville kunne betale ham tilbake for tjenesten han tilbød henne. Hun ville stå i gjeld til ham til evig tid.

«Kanskje vi burde gjøre dette en annen dag?» foreslo hun.

«Hva mener du?» spurte han stivt.

«Bli-kjent-spørsmålene. Kanskje vi burde utsette dem til en annen dag.»

«I dag er vel en like bra dag som noen annen. Uansett, slik som jeg kjenner Chase, kommer vi til å gifte oss om en time eller to.»

Alexis klukklo. «Du har rett. Han er ganske effektiv.»

«Nettopp. Hvorfor vil du utsette det, egentlig?»

«Du virker ganske ukomfortabel. Jeg mener ukomfortabel på grunn av smerte, er det fra operasjonen?»

«Det er det, og det er jeg, men det går bra. Den eneste måten jeg kan komme meg tilbake på jobb på, er hvis jeg presser meg selv litt mer hver eneste dag.»

«Jeg er ikke noen kirurg, men jeg er sykepleier og jordmor, og du trenger hvile», sa hun så forsiktig hun kunne.

Marcus åpnet munnen for å si noe, men lukket den raskt da en administrasjonsassistentene kom inn i rommet.

«Alexis!»

Hun spratt opp. «Hva er galt, Margaret?»

Kvinnen trakk pusten dypt. «Det er Mrs. Winston. Hun ligger på gulvet på venteværelset. Fødselen har startet. Vannet gikk, og det er mye blod i det. Vi har ikke tid til å få henne til Charlotte Amalie på ferjen, men vi har ringt etter ambulansehelikopter. Ektemannen hennes er utenlands på jobb, og moren passer barna. Hun er helt alene.»

Alexis svelget klumpen i halsen. «Jeg kommer.»

«Kan jeg hjelpe til?» spurte Marcus.

«Ja. De fleste jordmødrene har dratt hjem allerede. Jeg trenger all den hjelpen jeg kan få.»

Marcus nikket og fulgte etter Alexis ut av kontoret. Alexis kunne høre at Mrs. Winston hadde sterkere smerter enn hun burde ha, og fargen på væsken på gulvet indikerte morkakeløsning.

Hun hadde sett det før.

Som oftest betydde det at moren trengte keisersnitt, men det var ikke noe hun kunne utføre, og siden de heller ikke hadde operasjonssal her, var det ikke en mulighet uansett.

«Sa du at du ringte luftambulansen fra Charlotte Amalie?» spurte Alexis.

«Ja, jeg ringte Ziese Memorial, og de sender en.»

Alexis knelte ved siden av kvinnen. «Fortell meg hva som skjedde, Marcie. Du hadde bare fire centimeter åpning på forrige time.» Alexis snakket mykt og rolig for å unngå at Marcie ble stresset eller bekymret.

Marcie peste. «Jeg vet ikke. Jeg følte meg helt fin. Dette er mitt fjerde barn, og jeg hadde tenkt å bli værende i nærheten så jeg kunne være klar når babyen meldte sin ankomst. Men så fikk jeg så vondt i magen. Det gjør så utrolig vondt.»

«Jeg vet det, og jeg er så lei for det.» Alexis kjente på Marcies mage. Den var steinhard på grunn av en ve, men hun kjente sterke spark. «Jeg skal undersøke deg, er det greit?»

Marcie nikket. Alexis dekket henne til og fjernet undertøyet.

Hun hadde sett dette før da hun hadde praksis i Kenya. Der var det langt mellom de få sykehusene som fantes.

Alexis ville ha foretrukket å ha pasienten sin trygt på sykehuset, men babyen var på vei, og inntil luftambulansen kom, var Alexis den eneste Marcie hadde.

«Jeg skal bare sjekke hvor stor åpning du har», sa Alexis og ventet på samtykke. Det var viktig for henne å gjøre det på den måten. Hun ville at alle pasientene skulle være trygge og komfortable.

«Ja. Vær så snill. Bare hjelp meg.»

Alexis nikket og begynte undersøkelsen. Marcies fire centimeter hadde blitt til ti, og hun hadde nå full åpning. Alexis kunne se at babyen beveget seg nedover i fødselskanalen. Denne babyen var på vei, raskt og brutalt.

«Hva kan jeg gjøre?» spurte Marcus.

«Kan du sitte bak henne og holde henne? Babyen kommer.»

De andre ansatte stod klare og visste hva som måtte gjøres. Marcus satte seg bak Marcie, og Alexis var lettet over at han var der og kunne hjelpe henne under pressriene.

«Hva er det som skjer?» spurte Mrs. Winston.

«Babyen din kommer, Marcie. Og den kommer raskt. Jeg tror morkaken din har løsnet, så vi må få babyen ut så fort vi klarer. Jeg vet det gjør vondt, men du må presse», sa Alexis oppmuntrende. Hun visste at det kom til å gjøre vondt, enda dette ikke var Marcies første barn.

«Du klarer det», sa Marcus mykt.

«Du er så flink», sa Alexis. Hun holdt én hånd på Marcies mage og konsentrerte seg om det vesle mennesket som var i ferd med å komme til verden. Dette var grunnen til at hun elsket jobben sin.

Å få se livet begynne.

Fødselens mirakel.

Og snart var det hennes tur. Hun håpet bare at hun hadde noen å dele det med. Hun hadde feilaktig trodd at Bruce kom til å være den personen.

Ikke tenk på det nå.

Et par press senere var Marcies datter født. Alexis tørket over babyens munn, og snart fyltes rommet med høye skrik.

Marcie gråt og strakte ut armene mot babyen.

Vanligvis ville Alexis latt navlesnoren sitte fast til morkaken var ute, men det var ikke mulig i dette tilfellet. Margaret rakte henne et håndkle, og de pakket inn babyen før de ga henne til moren.

Det var da blødningen startet, og Alexis visste med sikkerhet at det var morkakeløsning.

«Har du et urinblærekateter?» spurte Marcus.

«Det har vi», svarte Alexis og hentet et.

«Sett det inn. Vi vil ikke at det skal bevege seg bort fra livmorveggen. Jeg ville foreslått at vi masserte magen hennes, men dersom morkaken har løsnet, trenger hun operasjon.

Alexis nikket, og Marcus satte seg ved siden av henne. Han tok på seg hansker og fant frem sterile svamper.

«Hvordan går det med deg, Marcie?» spurte han.

«Ikke bra. Veldig. Trøtt», svarte Marcie utydelig.

Marcus tok babyen fra henne. «Prøv å slappe av. Ambulansehelikopteret er her snart.»

«Ok», mumlet Marcie.

I bakgrunnen kunne de høre lyden fra helikopteret som nærmet seg. Alexis så rundt seg. Det var så mye blod.

Hun kikket på Marcus som holdt babyen. Han var så forsiktig og rolig.

Hun var overrasket over at en fastlege visste hva man skulle gjøre under en morkakeløsning. Vanligvis var det bare jordmødre, sykepleiere eller obstetrikere som håndterte slike saker.

«Hva er blodtrykket hennes?» spurte Alexis.

«Det er 89 over 55», svarte Margaret.

Alexis sukket, og i samme øyeblikk kom ambulansepersonellet fra Ziese Memorial Hospital hastende inn i rommet.

«Denne moren har nettopp født en jentebaby. Det var mye blod og smerter. Jeg mistenker morkakeløsning. Blodtrykket hennes er 89 systolisk over 55 diastolisk. Vi har satt inn et urinblærekateter for å prøve å stoppe blødningen.»

Ambulansepersonellet nikket. «Vi tar henne med til den gynekologiske kirurgen som står klar og venter.»

«Hold meg oppdatert, er dere snille.»

De flyttet Marcie over på en båre, og Marcus sørget for at babyen lå fint hos moren, før han hjalp dem med å koble Marcie til det intravenøse dryppet.

Alexis og Margaret sendte den elektroniske filen til Ziese Memorial, og så var det ikke mer de kunne gjøre.

«Du gjorde en fantastisk jobb», sa Marcus.

«Jeg er ikke den eneste som gjorde det», svarte hun. «Jeg ble imponert over hvordan du bare steppet inn på den måten.»

Marcus hevet et øyenbryn. «Virkelig?»

«Ja. Du visste hvordan man bruker et urinblærekateter og om massasjen.»

«Vel, jeg har måttet håndtere en uventet fødsel eller to opp gjennom årene.» Han klynket da han gikk mot henne.

«Går det bra med deg?» spurte hun.

«Det er bare såret som gjør vondt. Det tar lenger tid for det å leges enn jeg skulle ønske, og i tillegg minner det meg på at jeg ikke er så ung som jeg en gang var.» Han smilte, og de blå øynene glitret.

Alexis klarte ikke la være å smile tilbake.

Han var sjarmerende. Hun måtte innrømme det.

De stod der i pinlig taushet.

«Hva om vi går et sted der vi kan snakke på tomannshånd?» spurte hun til slutt.

Marcus nikket, og de gikk tilbake til kontoret.

«Så, som jeg sa tidligere, antar jeg at vi må bli kjent med hverandre for å få dette ekteskapet til å virke troverdig», sa Marcus.

«Ja, jeg antar det. Jeg må innrømme at jeg er litt tilbakeholden når det gjelder denne planen. Jeg er ikke helt overbevist om at det vil fungere.»

«Det gjør tydeligvis det, ellers ville ikke så mange gjøre det slik. Men jeg skal ikke lyve, jeg er også nervøs. Vi må i hvert fall gi det en sjanse. Hva om vi spiser middag sammen i kveld? Sånn rundt klokken åtte? Jeg kan lage maten, og så kan vi diskutere alle detaljene.»

«Det høres bra», svarte hun.

Det ville bli fint å komme seg ut av det lille rommet.

Hun hadde vært her i fire måneder allerede og hadde ikke sett mye av øya. Hun hadde vært for opptatt med å jobbe og prøve å lege det knuste hjertet sitt. Eller kanskje enda mer prøvd å komme seg over sinnet hun følte over å ha blitt forlatt av mannen som hadde lovet å stå ved hennes side i gode og onde dager.

St. John var hennes nye begynnelse, og hun ville bli værende.

Dette var begynnelsen på det nye livet hennes, og hun skulle gjøre alt i sin makt for å få det til å skje. Selv om det innebar et falskt ekteskap med en mann som ofret friheten sin, og livet sitt, de neste to årene for henne.

En fremmed.