Shannon McKenna

Hemmeligheter og trøbbel

Oversatt av Lena M. Bakke

MINISERIE: MENNENE FRA MADDOX HILL

Skarpt intellekt og kunstneriske sjeler. I Seattles fremste arkitektfirma jobber kun de aller beste. Dette er del to i Mennene fra Maddox Hill.

Kjære leser.

Alle er sikkert enige om at det er farlig å slippe noen for tett innpå seg. En må være modig for å gjøre det. Og med en fremmed er det skremmende.

Jeg elsker historier om barn som blir gjenforent med foreldrene sine etter flere tiår. Det er en stor risiko med ukjent utfall. Slike historier får det til å sitre elektrisk i meg. Helt grunnleggende følelser. Angst og lengsel og håp som beveger oss på et vis vi aldri kunne forestille oss. Det er det som står på spill for heltinnen min, Sophie Valente.

Jeg håper du liker denne andre boken i serien Mennene fra Maddox Hill! Sørg for å få med deg første bok, Lek med følelser, som er Drew Maddox og Jenna Somers’ historie, hvor du blir presentert for Malcolm. Og etter hvert kommer neste bok i serien som handler om Drews lillesøster.

Varme hilsener fra

Shannon McKenna

1

Vann Acosta stirret på skjermen. Kjeven verket. «Spill det igjen», sa han.

Zack Austin, Maddox Hill Architectures sikkerhetssjef, sukket. «Vi har sett det ti ganger, Vann. Det er Sophie Valente som tar bilder av en dataskjerm. La oss gå videre til neste steg.»

«Det er ikke rette tidspunktet ennå», sa Vann. «Spill det igjen.»

«Så mange ganger du trenger.» Tim Bryce, Maddox Hills teknologisjef, la hånden på musen. «Men ingenting forandrer seg. Så det er neppe noen vits.»

Vann ga Bryce et kaldt blikk. Som økonomidirektør i Maddox Hill, skyldte han de ansatte å skaffe alle fakta og studere dem lenge nok til å forstå alt.

«Det avgjør jeg», sa han.

«Hvor plasserte du kameraet?» spurte Zack. «Det ser ut som det ble spilt inn fra rett bak pulten din.»

«Det ble det.» Bryce virket selvtilfreds. «Kameraet er i en bilderamme bak pulten. Jeg kjøpte det i en internettbutikk med spionsaker.»

«Ikke forhast deg», sa Vann. «Sophie Valente har utviklet databeskyttelsesprogrammet vårt. Det er vel hun som lærer IT-avdelingen vår å unngå denne typen lekkasjer? Det er hennes spesialitet.» Han så på Zack. «Var det ikke derfor hun ble ansatt?»

«Jo», innrømte Zack. «Det virker rart.»

«Veldig rart», sa Vann. «Hvis hun ville stjele Maddox Hills prosjektspesifikasjoner, ville hun ikke lete etter dem på Tims datamaskin, hvor alle kunne se henne. Hun er smartere enn det. Det er mer sannsynlig at hun tar en tilfeldig stikkprøve.»

Bryces øyenbryn hevet seg. «På min datamaskin, klokken halv ett, fredag natt? Tviler jeg på. Jeg snakket med overlegg om Takata Complex-prosjektet foran henne i forrige uke og lot henne se dokumentene på skjermen min. Hun visste at filene ikke hadde vannmerke ennå. Jeg ville bare se om hun bet på, og det gjorde hun. Filene var kopier av gamle, utdaterte spesifikasjoner, så hun fikk ingenting. Men jeg fersket henne. Kanskje hun kan slette seg fra loggfilene våre, men hun kan ikke slette seg fra filmkameraet mitt.»

Selvtilfredsheten i Bryces stemme irriterte Vann. Det var ingen vinnere her, bare tapere. «Spill det igjen», gjentok han.

«Gjerne.» Bryce trykte på Play. Det var datert klokken tolv trettitre, fire dager tidligere. I tjue sekunder så de bare det dunkelt opplyste kontoret.

Så dukket Sophie Valente, Maddox Hills nye IT-sikkerhetsleder, opp i kamerabildet. Dataskjermen lyste opp ansiktet da hun tastet på tastaturet. Kameraet filmet henne fra bak skjermen, litt til siden. Hun hadde på seg en høyhalset hvit bluse med en liten knapperad på siden av halsen. Vann hadde memorert hver detalj av den skjorten. Silkeblusen var dyttet løst ned i dressbuksene og hang over det brede skinnbeltet hennes. Håret var flettet i en uvanlig tykk flette som hang over skulderen hennes.

Hun løftet en mobiltelefon og begynte å ta bilder av skjermen. Hånden hennes beveget seg raskt mellom tastatur og telefon, som om hun hadde gjort det mange ganger før.

Men ansiktet hennes var så fokusert og alvorlig. Det var ikke det nervøse ansiktet til en person som gjorde noe suspekt etter midnatt. Hun virket ikke spesielt nervøs. Tvert imot virket Sophie Valente fullstendig konsentrert.

«Hvem logget seg inn på datamaskinen din på det tidspunktet?» spurte Vann.

«Jeg», sa Bryce. «Men jeg var hjemme og så på TV med kona og sønnen min.»

Vann stirret på skjermen. «Det henger bare ikke på greip», sa han.

«Fakta lyver ikke», sa Bryce. «Valente er ansvarlig for datasikkerhetsbruddene våre. Hun visste at dokumentene ikke hadde vannmerke. Hun unngikk et loggspor ved å ta bilder av skjermen. Hva er det du ikke forstår? Hvis du er forvirret, kan vi gå gjennom min data …»

«Jeg forsto det første gangen.» Vann forsøkte å bevare kontrollen, men ansiktsuttrykket til Maddox Hills teknologisjef irriterte ham.

Bryce virket så skadefro.

Mannen hadde jobbet i firmaet i over tjue år og jobbet seg oppover i gradene. Mer enn dobbelt så lenge som Vann hadde jobbet der. Han hadde aldri vært Vanns yndlingsperson, men meningene hans betød noe.

«Hva er det som ikke overbeviser deg?» Bryce virket oppgitt.

«Hvert bevis kunne være tilfeldig», sa Vann. «Vi bruker alle sammen flere forskjellige datamaskiner. Hun er ofte her om kvelden. Hun er ansvarlig for informasjonssikkerheten. HR-avdelingen gjorde en grundig bakgrunnssjekk på henne før hun ble ansatt. Hun burde få forklare hva hun holdt på med før du anklager henne.»

«Ja, men hun …»

«Industrispionasje er en alvorlig anklage. Vi kan ikke bomme her. Jeg vil ikke ødelegge en kvinnes profesjonelle omdømme med mindre vi er hundre prosent sikre.»

«Men jeg er sikker!» insisterte Bryce. «Databruddene startet en måned etter at Valente ble ansatt som leder for IT-sikkerhet. Hun behersker mandarin flytende. Hun gikk på skole i Singapore. Hun har kontakter i hele Asia, og minst to av de stjålne prosjektspesifikasjonene ble sporet til et ingeniørfirma i Shenzhen. I tillegg er hun overkvalifisert for jobben her. Med hennes meritter ville hun tjene dobbelt så mye hvis hun jobbet i en multinasjonal bank eller et sikkerhetsfirma. Hun hadde en spesifikk grunn til å komme hit, og jeg tror jeg vet hva den er. Har du engang sett på mappen hennes?»

Vann kastet et blikk på Sophie Valentes åpne personalmappe og så raskt vekk igjen. Ja, han hadde sett på mappen, lenger enn han ville vedkjenne seg.

Det var bildet som grep ham. Det fanget essensen hennes på en måte bilder sjelden gjorde, enda det bare var et overeksponert bilde tatt i forbifarten, for en personalmappe eller et ID-kort.

Sophie Valentes ansikt var bemerkelsesverdig. Høye kinnbein, brede mørke øyenbryn, en rett, smal nese. Munnen var alvorlig, men leppene hadde en unik sensuell form som stadig tiltrakk seg blikket hans. Det tykke, kastanjefargede håret var flettet i den sedvanlige fletten, med kortere lokker hengende løst rundt kjeven. Store, intense topas- og gullfargede øyne, med tykke, lange, svarte vipper stirret utfordrende rett på ham.

Eller kanskje var det bare lyset. Effekten av den stolt hevede haken. Og bildet viste ikke engang kroppen, som var høy og veltrent. Velskapt.

Sophie Valente fremsto ikke som noen suspekt, uærlig person. Tvert imot fremsto hun avvæpnende hederlig.

Instinktene hans hadde aldri tatt feil før. Men så hadde han aldri vært idiotisk betatt av en ansatt før heller. Hormonoverbelastningen kunne gjøre ham blind og dum.

Han nektet å falle i det hullet.

«Bevisene du har lagt frem, er ikke vanntette», sa Vann. «Ikke ennå.»

Zack la armene i kors og ga ham et nøkternt blikk. De hadde tjenestegjort sammen i Irak og jobbet sammen i Maddox Hill i nesten et tiår. Vennen ante at Vanns interesse for Sophie Valente strakte seg forbi det profesjonelle, og Zacks blikk gjorde ham urolig.

«Vi trenger mer informasjon», sa Zack. «Jeg skal snakke med økonomietterforskerne som jeg vanligvis bruker. I mellomtiden holder vi dette mellom oss tre.»

«Selvsagt», sa Vann.

«Vi vet ikke mye om henne utover bakgrunnssjekken», fortsatte Zack. «Bare at hun er smart og sjelden overser noe, så det vil bli vanskelig å etterforske henne uten at hun merker noe. Hun passer ikke profilen til en industrispion. Hun er ingen misfornøyd ansatt som vil hevne seg, hun har ingen gjeld eller er rusavhengig. Det virker ikke som hun bruker mer penger enn hun har, og hun har ikke noe motiv for hevn. Ikke som vi vet om, i hvert fall.»

«Hva med god gammeldags grådighet?» spurte Bryce. «De tekniske spesifikasjonene er verdt millioner for utenforstående firmaer. Vi burde varsle Drew og Malcolm og Hendrick. Nå.»

«Jeg håndterer det på rette tidspunkt», sa Vann. «Når vi er sikre.»

Bryce sukket irritert. «Tidspunktet er nå, og vi er sikre. Jeg snakker ikke om å slepe henne ut i håndjern, Vann. Jeg vil bare gi sjefene en diskré advarsel.»

«Malcolm og Hendrick er i San Francisco for å møte Zhang Wei-gruppen», sa Vann. «Jeg slutter meg til dem i morgen, og deretter er det Drews bryllup på Paradise Point denne helgen. Vent med det, Tim. I det minste til neste uke, etter bryllupet. Og la Drew være. Han er opptatt og distrahert nå.»

Voldsom underdrivelse. Drew Maddox var firmaets administrerende direktør, men i øyeblikket var han så vilt forelsket i Jenna, sin kommende brud, at han nærmest var ubrukelig.

Men Vann kunne ikke klandre vennen. Det var flott at Drew hadde funnet ekte kjærlighet. Ingen mann fortjente lykken mer. De hadde vært venner siden de møttes i marineinfanteribataljonen i Fallujah i Irak mange år tidligere. Drew, Zack og Vann var i samme tropp. Han elsket og stolte på Drew Maddox.

Det kommende bryllupet hadde dog forandret ting. Drew hadde gått videre til neste fase i livet da han ble forlovet med Jenna. Vann befant seg fortsatt i den gamle fasen. Det føltes ensomt og tomt der.

Men folk ble eldre og forandret seg. Sutring var for tapere.

Han hadde ingenting å klage over. Han likte jobben som økonomidirektør i et verdensomspennende arkitekturfirma med over tre tusen ansatte.

«Så hvordan planlegger du å etterforske henne? Kan vi få henne ut av veien på noen måte?» spurte Bryce. «Det går til helvete hvis vi ikke handler raskt.»

Vann bladde gjennom mappen hennes. «Sa du at hun snakker mandarin?»

«Flytende», sa Bryce.

«Det er perfekt», sa Vann. «Vi har akkurat oppdaget at de trenger en tolk til morgendagens møte i San Francisco med Zhang Wei. Det dukket opp en familiekrise for Hsu Li, og Collette, den vanlige reserven vår, har foreldrepermisjon. Hvis Sophie snakker mandarin, kunne jeg be henne steppe inn for Hsu. Da får vi en tolk, og hun er ute av veien for etterforskerne. Sophie vil ha det for travelt til å merke hva som foregår her. Du vet hvordan Malcolm er. Han vil presse henne til hun stuper.»

Zacks øyenbryn hevet seg. «Men da får hun høre alle de private detaljene i Malcolm og Hendricks forhandlinger med Zhang Wei. Er det lurt?»

«Vi skal ikke forhandle alle detaljene i San Francisco», sa Vann. «Det er ikke målet med møtet. Det vil dreie seg om penger og timing, ikke noe nyttig for en industrispion. Det er ikke ideelt, men jeg tror det er verdt det, for å få henne ut av veien så etterforskerne dine får gjort jobben sin. Det gir meg også muligheten til å forstå henne bedre.»

«Vel, de sier at du skal ha vennene nært og fiendene enda nærmere.» Bryce småflirte. «Burde ikke være vanskelig å holde seg nært. Uansett hva en måtte ha å si om den kvinnen, er hun fin å se på.»

Kommentaren irriterte Vann voldsomt. «Jeg tror ikke ennå at hun er fienden min», sa han. «Ingen av oss bør anta det.»

«Å, nei», sa Bryce raskt. «Selvsagt ikke.»

Zack nikket. «Greit, da er det planen. Hold henne opptatt. Hold øye med henne.»

Som om Vann hadde noe valg. Han kikket på dataskjermen igjen. Det var som Sophie Valente stirret rett tilbake på ham fra filmopptaket. Det var foruroligende.

Bryce reiste seg og marsjerte ut av Vanns kontor mens han brummet for seg selv. Zack studerte vennen med en rynke i pannen.

«Du lister deg rundt henne», sa han. «Jeg mener også at vi bør være forsiktige. Du vil ikke ødelegge karrieren hennes. Bare sørg for at du holder igjen av de rette årsakene.»

«Og hva betyr egentlig det?»

«Si det du», sa Zack. «Har du et forhold til henne?»

Vann ble fornærmet. «Aldri! Jeg har knapt snakket med kvinnen!»

«Bra», sa Zack beroligende. «Ro deg ned. Jeg måtte spørre.»

«Jeg er rolig», knurret han og reiste seg. «Jeg går til henne nå. Jeg må fortelle henne at vi trenger henne til møtet i San Francisco.»

«Gjør det», sa Zack. «Bare vokt deg.»

«Gjør jeg alltid», snerret Vann da han marsjerte ut av døren.

Zack var bare grundig. Forsiktig. Derfor var han en god sikkerhetsleder. Men Vann ble sint når noen tvilte på profesjonaliteten hans.

Spesielt når han tvilte på den selv.

Han unngikk øyekontakt med andre da han strente gjennom Maddox Hills korridorer. Han måtte være hundre prosent fokusert når han traff kvinnen, med tanke på hvor svett og usikker hun gjorde ham.

På kontoret sitt sto Sophie Valente ved vinduet med utsikt mot Seattle sentrum. Døren var åpen, og hun snakket i telefonen. Stemmen var lav, tydelig og melodisk, og hun snakket … hva var det? Å, ja, italiensk.

Vann snakket spansk, og italiensk var likt nok til å være frustrerende å lytte til. Faren hans hadde vært andregenerasjons italiener, men ord for mat, kroppsdeler og bannskap var alt han hadde lært av ham.

Frustrerende eller ei, italiensk hørtes flott ut når det kom fra Sophie Valentes munn.

Hun merket nærværet hans og snudde seg. Hun avsluttet samtalen med en brysk ser-deg-senere-stemme.

Hun var så sexy. Elegant, profesjonell. Fletten var knyttet i en tykk knute i nakken i dag, og ettersittende svarte bukser klynget seg til de lange beina og den praktfulle bakenden. En rustfarget, løs silkebluse var stukket ned i den. Hun var allerede høy, men støvletter med stiletthæler gjorde henne bare så vidt kortere enn den en nitti høye kroppen hans. Klærne skjulte ikke fasongen hennes, men fremhevet den heller ikke.

Hun trengte ikke å fremheve noe. Kroppen talte for seg selv. Han måtte stadig kontrollere trangen til å stirre.

Hun la fra seg mobilen. «Mr. Acosta. Kan jeg hjelpe deg med noe?»

«Det håper jeg», sa han. «Jeg hører at du snakker flytende mandarin. Stemmer det?»

«Blant annet», sa hun.

«Var det italiensk jeg akkurat hørte?»

«Ja, jeg snakket med IT-avdelingen på Milano-kontoret.»

Så bare ventet hun, uten noe vennlig småprat. Sophie Valente bare ventet rolig på at han skulle fortelle hva han ville med henne.

Og det meste av det kunne ikke sies. Og var veldig distraherende.

Vann presset tankene tilbake til jobben. Det var veldig vanskelig å holde blikket unna kroppen hennes. «Jeg drar til San Francisco for å forhandle om Nairobi Towers-prosjektet», forklarte han. «Mandarin-tolken vår fikk en familiekrise, og vi trenger noen umiddelbart. Jeg lurte på om du kunne bistå.»

Sophies svarte øyenbryn trakk seg sammen. «Jeg snakker mandarin flytende, ja. Men jeg er ikke utdannet tolk. Jeg kjenner flere spesialister i Seattle og Bay Area. Jeg kunne sette deg i kontakt med dem, eller ringe dem selv på dine vegne.»

«Takk for tilbudet, men både Malcolm og Hendrick foretrekker at vi bruker våre egne tolker», sa han. «Oversettelsen trenger ikke å være perfekt, bare brukbar. Og det er bare mandarin til engelsk, ikke engelsk til mandarin. Zhang Wei har med sin egen tolk. Sønnesønnen er med ham også, og den unge Zhang Wei snakker godt engelsk. Vi vil heller at du tar jobben enn å bruke noen eksterne.»

«Hvis de ønsker det, gjør jeg det gjerne», sa hun. «Men det vil forsinke jobben vi gjør med vannmerkene, så vel som planene mine om å implementere den nye trestegsprosessen for biometrisk autentisering.»

«Det er verdt det for å bistå Malcolm og Hendrick i møtet med Zhang Wei-gruppen», fortalte Vann. «Jeg skal sørge for at alle får med seg den nye timeplanen.»

Hun nikket. «Ok. Flyr vi ned med Malcolm og Hendrick i morgen?»

«De er allerede i San Francisco, på Magnolia Plaza. Forbered deg på noen intense dager. Hendrick, Malcolm, Drew og jeg har planlagt fortløpende møter med Zhang Wei og hans folk hele torsdag og fredag.»

Sophie smilte svakt. «Jeg er vant til hardt arbeid og lange arbeidsdager.»

«Selvsagt.» Vann følte seg ute av likevekt. Det lille smilet, og det som det gjorde med den fyldige underleppen hennes, tømte hodet hans fullstendig. «Lederassistenten min, Belinda, har brifingen hun skulle gi Hsu Li. Hun sørger for at en bil henter deg i morgen tidlig. Snakk med henne om reisedetaljene, så sees vi på flyet.»

«Flott», sa hun. «Vi sees.»

Han snudde seg og gikk, forferdet over hvor svett og urolig han følte seg. Det føltes allerede ekkelt å samle informasjon om en kollega uten at hun visste det.

Det ville være enda verre hvis han følte seg het og opphisset når han gjorde det.

Men noe seksuelt forhold med henne kom ikke på tale. Han involverte seg aldri med kollegaer og i hvert fall ikke underordnede. Det ville bli katastrofe.

Vann styrte sexlivet sitt med den samme distansen som han styrte yrkeslivet. Affærene var organisert slik at de aldri ble til bry. Han tok aldri med seg elskerinner hjem, og ville heller ikke bli med dem hjem.

Han foretrakk hoteller. Nøytral grunn, hvor han kunne finne en unnskyldning og bare dra, uten noe drama.

Han var et tallmenneske. Han likte kontroll. Han var alltid på vakt. Det gjorde ham til en god økonomidirektør, og en god soldat også. Han var rolig når han ble beskutt. Han hadde lært av den beste.

Sex var moro, og det var en æressak å tilfredsstille elskerinnene, men følelsesmessig endte det der det startet for ham. Det ble aldri noe mer.

Og det fungerte for ham. Han hadde det bra der han var.

Han hadde ingen fasit for å håndtere slike følelser. Han gjenkjente ikke engang seg selv. Stotrete og stum. Distrahert av seksuelle fantasier og skamfulle lyster.

Han måtte være skarp og analytisk. Vann trodde ikke på Tim Bryces anklager. Det rimte bare ikke med inntrykket hans av Sophie Valente.

Han måtte finne ut mer om henne for bedre å kunne forsvare henne, men det ville bli litt av en utfordring hvis bare det å høre kvinnen snakke italiensk gjorde ham stotrende og stirrende.

Ingen god start.

2

Bra at Sophies stol sto rett bak henne da Vann Acosta gikk ut. Knærne ga etter med det samme han var ute av døren, og Sophie dumpet ned på setet.

Reise til San Francisco med Vann Acosta? Jøss.

Det var latterlig å bli så urolig. Dette var en forretningsreise. Hun var bare en ressurs som kunne utnyttes. Dessuten var hun nesten tretti, smart og hadde mistet alle illusjoner angående menn. De kom med mer problemer enn de var verdt, og det var alltid et eller annen avgjørende galt med dem. Og jo mer tiltrekkende mannen var, jo mer galt var det med ham, var hennes erfaring.

Hvis den regelen gjaldt Vann, ville det være noe ekstremt galt med ham.

Men selv om han ved et mirakel ikke skulle ha noen feil, hadde han en lederstilling på Maddox Hill, noe som på en måte var galt i seg selv. Hun balanserte allerede på tynn line når hun sjonglerte en krevende jobb med sin egen skjulte agenda. Sex med selskapets økonomidirektør var ikke aktuelt.

Men Vann Acosta fascinerte henne. Han var den yngste økonomidirektøren i Maddox Hills historie og hadde vært det i nesten fem år nå. Han ble omtalt som en tallgud. Han kunne ha tjent mye mer enn han gjorde på Maddox Hill hvis han jobbet for et hedgefond eller startet sitt eget firma.

Hvis ryktene var sanne, ble han værende av lojalitet til Drew Maddox. De hadde vært våpenbrødre i Irak, sammen med Zack Austin, som hadde ansvaret for Maddox Hills sikkerhet. Og alle tre var, tilfeldigvis, skikkelig sexy. Maddox Hills hjerteknusere ble de kalt.

Det var sent, og hun måtte skynde seg å omorganisere uken, så hun satte i gang. I månedene siden hun begynte der, hadde Maddox Hill vært et fint sted å jobbe. Hun hadde ikke fått noen nære venner ennå, men hun hadde mange hyggelige bekjentskaper.

Hun banket på den åpne døren til Tim Bryces kontor. «Hei, Tim.»

Tim skvatt og sølte kaffe på hånden sin. Han bannet og viftet fingrene i luften.

«Å, nei!» utbrøt hun. «Beklager. Mente ikke å skremme deg.»

«Ikke din feil», sa Tim anstrengt. «Bare klønete i dag.»

«Jeg kom innom for å gi beskjed om at vi må flytte teammøtene som er planlagt i morgen og fredag», sa hun. «Jeg skal til San Francisco og vikariere for Hsu Li. De trenger en tolk til Zhang Wei-forhandlingene. Vi sees på mandag.»

«Tirsdag faktisk. Jeg kommer tilbake fra bryllupet på mandag, så jeg jobber ikke den dagen.» Tim trakk noen servietter fra en pakke på pulten og klemte mot kaffeflekken på ermet sitt. «Jeg ber Weston flytte teammøtene. Fungerer tirsdag ettermiddag for deg?»

«Tirsdag blir bra. Takk. Ha en fin uke.»

Sophie gikk tilbake mot kontoret og beundret glassveggene, de høye takene og den høythengende gangveien som førte til kontorene til ledelsen ovenfor. Hun likte å jobbe på vakre steder.

Drew Maddox strente forbi. Den administrerende direktøren var omringet av sitt vanlige følge, og alle kvinnene i rommet fulgte ham med blikket. Hun kunne ikke klandre dem. Maddox var vakker, rik, berømt og talentfull. Han hadde designet bygningen hun befant seg i, selskapets Seattle-hovedkvarter.

Drew Maddox var den første av Hjerteknuser-trioen som falt, etter den veldig offentlige affæren med Jenna Somers. Bryllupet hans var denne helgen, og haugevis av kvinnelige ansatte hadde fått håpet sitt knust.

Men alt var ennå ikke tapt. De hadde fortsatt Vann Acosta og Zack Austin.

Sophie var overrasket over at Acosta visste hvem hun var. Hun hadde blitt presentert for ham, men det virket knapt som han merket det.

Bedre ikke å bli lagt merke til, minte hun seg selv på. Hun lå lavt i terrenget mens hun ventet på muligheten til å kontakte Malcolm Maddox, selskapets grunnlegger. Malcolm var delvis pensjonert og overlot mesteparten av avgjørelsene til nevøen, Drew. Han tilbrakte mesteparten av tiden i luksushjemmet sitt på Vashon Island.

Å nærme seg en tilbaketrukket, eldre, verdensberømt arkitekt som sjelden forlot hjemmet sitt, var lettere sagt enn gjort. Og Malcolm Maddox var en gretten gammel gubbe som ikke tålte dumskaller.

Heldigvis var ikke hun noen dumskalle.

Oppgaven denne uken var en perfekt anledning til å treffe Malcolm, men det var en hake. Vann Acosta ville henge over henne og følge henne med det hete blikket. Han ville distrahere henne når hun måtte være mer fokusert enn noensinne.

Forbudt begjær var ikke tillatt.

Men pokker, det var vanskelig. Hun var en høy kvinne med sine nesten en åtti, men Vann Acosta fikk henne til å føle seg liten når han tårnet over henne med en høyde på nesten en-nittifem. Og de solide skuldrene? Mmm.

Hun elsket den høye, muskuløse kroppen hans, med de store hendene som virket så dyktige. Ren, rå fysisk kraft vibrerte rett gjennom den skreddersydde dressen, den strålte ut av blikket. Det gjorde henne nervøs, på en rastløs, kriblende, deilig måte. Hun kunne bli avhengig av den følelsen.

Han hadde en sterk kjeve og en munn som klarte å være både bister og sensuell. Hun elsket de mørke, kraftige øyenbrynene. Det glinsende, tykke, mørke håret.

Hun klarte ikke å la være å fantasere om hvordan det ville være å vikle fingrene gjennom det og rykke ham mot seg. Kom hit.

Slutt. Ikke rette tid eller sted.

Vann hadde et stort hjørnekontor som assistenten Belinda Vasquez voktet vel. Hun var en kvinne sent i femtiårene med kullsort hår, som stirret hardt på Sophie da hun nærmet seg. «Kan jeg hjelpe deg?»

«Jeg er Sophie Valente», sa Sophie. «Jeg skal vikariere for Hsu Li som tolk i San Francisco. Mr. Acosta sa jeg skulle snakke med deg om brifingen og reisearrangementene.»

«Han nevnte det. Jeg har brifingen til deg her.» Belinda fant en tykk mappe i skuffen som hadde ordene Konfidensielt i det ene hjørnet. Hun skjøv den over pulten. «Den er til deg.» Hun skjøv en notatblokk og en penn etter den. «Og skriv ned adressen og mobilnummeret ditt så jeg kan gi det til sjåføren. Han henter deg kvart på fire, på natten.»

Sophie stakk mappen under armen. «Jøss. Det er tidlig.»

Belinda smilte selvtilfreds. «Ikke sant? Malcolm og Hendrick liker å starte tidlig. Og angående klær. Det er vanlig forretningsantrekk i møtene, men det er nesten alltid en mottakelse på slutten av den andre dagen, så ta med deg en fin cocktailkjole.»

«Det skal jeg gjøre», sa Sophie. «Takk for tipset.»

«Å, der er du!» Belinda lyste opp da hun kikket på noen over Sophies skulder. «Jeg avklarte akkurat reisedetaljene med Sophie.»

«Flott.» Vanns dype, melodiske stemme sendte en bølge av følelser gjennom henne. Hun stålsatte seg før hun snudde seg.

«Jeg skulle akkurat be henne legge noen energibarer og Red Bull i vesken», sa Belinda. «Collette og Hsu Li har fortalt noen skrekkhistorier om de tolkesesjonene.»

Sophie tvang seg til å møte Vanns blikk. «Skrekkhistorier?»

«De arkitektene slutter aldri å skravle», lo Belinda og ristet på hodet. «Du må jobbe fra morgen til kveld, til du er helt tømt for energi.»

«Jeg kan takle det», sa hun. «La dem bare tømme meg.»

Jøss. Det hørtes nesten ut som en seksuell antydning. Ansiktet hennes ble hett.

Belinda kremtet. «Vel, det er bra. Så lenge du er mentalt forberedt på slitet. Det er alt jeg har. Hotellrommet ditt er bestilt.»

«Jeg gir deg de siste detaljene på flyet», sa Vann.

«Flott.» Sophie rygget unna. «Jeg skal gjøre meg klar. Ser deg i gryningen.»

Hun hadde aldri sett smilet hans før. Det var mer overveldende enn hun hadde forestilt seg. Hun gikk, og håpte at hun ikke ville gå inn i en vegg.

Hun måtte beholde fokuset. Den skjulte agendaen var førsteprioritet, og nå kom hun nærmere målet sitt: Å skaffe en DNA-prøve fra Malcolm Maddox. Ikke at hun tvilte på moren, men hun var borte nå og kunne ikke gi Sophie beviset hun trengte. Hun sto alene i dette.

Hun hadde bevis allerede, i kraft av DNA-prøven hun hadde fått fra Malcolms niese, Ava, noen uker tidligere. Laborantene hadde forsikret henne om at resultatene var entydige, så en prøve fra Malcolm var egentlig litt overdrevet nå.

Men hun følte at hun trengte det allikevel. Hun ville ha håndfast bevis før hun så Malcolm Maddox i øynene og fortalte at hun var hans biologiske datter.