Farlig begjær

Michelle Smart

Oversatt av Monica Eikenes

Michelle Smarts kjærlighetsforhold til bøker begynte allerede da hun var liten og lå og koste med dem i barnesengen. Denne kjærligheten til det skrevne ord har aldri forlatt henne. Hun sluker glupsk alle sjangre, men forkjærligheten for kjærlighetshistorier startet da hun som tolvåring fikk tak i sin første Harlequin-bok. Den boken sådde et frø, og selv om hun ikke var i stand til å forklare det da, hadde hun der og da oppdaget noe spesielt – at en bok hadde kapasitet til å få hjertet hennes til å banke hardere, som når man var forelsket.

Når hun ikke leser eller later som hun gjør husarbeid, syns ikke Michelle det finnes noe bedre enn å skape verdener på egen hånd, med kjekke helter og tøffe kvinner som kan smelte de frosne hjertene deres. Hun håper bøkene hennes kan få lesernes hjerter til å banke litt hardere, også.

Denne boken er dedisert mine fantastiske foreldre

og deres like fantastiske ektefeller.

Jeg elsker dere alle. xxx

FØRSTE KAPITTEL

Emily Richardson dukket under stillaset foran inngangen til den stilige bygningen i hjertet av London, spaserte gjennom det vide atriet og bort mot den brede trappeoppgangen. Da hun nådde andre etasje, snudde hun skarpt mot venstre, fulgte korridoren til enden og trykket på knappen til heisen. Det var ikke før hun var inne i den og døren var lukket bak henne at hun våget å puste igjen.

Hun fikk øye på speilbildet sitt i den speildekkede veggen, og hevet et øyenbryn. Forretningsdrakter var virkelig ikke hennes greie, spesielt ikke de som var produsert på åttitallet. Hun følte seg kvalt – og føttene, som gikk rundt i et par høyhælte, svarte lakksko, tok knekken på henne.

Hun var nødt til å passe inn, måtte se ut som hun hørte til i denne bygningen, så ingen ville se to ganger på henne. Hennes vanlige antrekk ville straks fanget folks oppmerksomhet – hun hadde blitt gjenkjent selv før hun hadde kommet seg inn i bygget. Men selv i dette antrekket måtte hun være forsiktig. Hun hadde planlagt ankomsten ned til minste detalj – ikke så tidlig at det kunne virke mistenkelig, men heller ikke så sent at de folkene hun ville unngå, var på vei. Alt virket greit så langt.

For å ta akkurat denne arbeidsheisen måtte man slå inn en kode. Hun tastet omhyggelig inn tallene, og ble ført opp til øverste etasje og de private kontorene til toppledelsen for Bamber Cosmetics International – eller, som det nå het, Virshilas LG.

Det største kontoret tilhørte mr Virshilas selv. Men ikke i dag; Pascha Virshilas var nå i Milano.

I motsetning til resten av bygningen hadde de ikke satt i gang med renoveringen av toppetasjen. Hun antok at det ikke ville gå lang tid før den også ble ombygget til det Pascha Virshilas forestilte seg ville være en passende kontorfløy for toppsjefene.

Hun gikk gjennom den smale korridoren, og stanset foran en diskré dør man måtte ha et kort med magnetstripe for å åpne. Emily hadde faktisk et slikt kort, det hadde tilfeldigvis sklidd ut av farens lommebok …

Døren åpnet seg inn til et stort kontor med åpen planløsning. Det virket tomt, og av den grunn pustet Emily igjen lettet ut.

Hun rettet seg opp i ryggen og spaserte bestemt gjennom det sentrale knutepunktet i etasjen med den tomme, svarte stresskofferten i hånden.

Rommet var virkelig forlatt. Ikke engang sekretærene var på plass.

Det overrasket henne at døren til mr Virshilas kontor var ulåst. Med tanke på hvor opptatt av sikkerhet mannen var, hadde hun nesten regnet med at den ville være omringet av eksplosiver.

Kanskje han faktisk ikke var så paranoid som alle trodde.

Hun stanset likevel etter å ha åpnet døren noen centimetere, la øret til den og banket på. Hvis skjebnen spilte henne et puss og en av vaskehjelpene var inne for å tømme søppelkurven, ville hun unnskylde seg og si at hun hadde gått seg vill.

Ingen svarte da hun banket.

Hun skjøv døren enda litt lenger opp, så enda litt til. Med bankende hjerte gikk hun inn i rommet, og lukket døren stille bak seg.

Hun var inne.

Det viktigste nå var å passe tiden. Mens hun stakk hånden raskt ned i baklommen på skjørtet og trakk frem en hypermoderne minnebrikke, så hun seg nervøst rundt.

Ifølge kilden hennes hadde Pascha Virshilas en laptop på alle kontorene sine over hele verden. Hvis kilden hadde rett, ville denne spesifikke laptopen – på dette kontoret – være som en hovedsentral, som inneholdt hver eneste fil som var skrevet på alle av kontorene til Virshilas LG. Denne laptopen inneholdt alt det hun trengte for å renvaske farens navn.

Emily så seg rundt i det hun antok måtte være verdens mest ryddige kontor. Ikke en eneste gjenstand så ut til å være tilfeldig plassert, og ikke et ørlite støvfnugg var å se. Selv de intrikate blyanttegningene på veggen så ut til å ha blitt plassert med militær presisjon. Det eneste som lå på det blankpolerte, ibenholtsvarte skrivebordet under vinduet, var laptopen og en dokumentmappe.

Hun åpnet laptopen, og trykket på knappen for å slå den på. Til hennes store overraskelse begynte den straks å jobbe.

Hun rynket pannen. Hadde han glemt å skru den av forrige gang han brukte den? Ut fra det hun visste om denne mannen, virket dette svært utypisk ham.

Men bevares – hun tok imot all den hjelp hun kunne få. Det at laptopen allerede var slått på, ville spare henne for omtrent to minutter med hacking.

Hun plasserte minnebrikken i siden, trykket på et par taster og prosessen begynte. Nå måtte hun bare vente.

Hvis kameraten hennes – hackergeniet – hadde rett, ville alle data fra laptopen være kopiert i løpet av seks minutter.

Den blå dokumentmappen ved siden av laptopen var et par centimeter tykk. Emily åpnet den. På det øverste arket var det stemplet Privat og Konfidensielt i en skrikende rødfarge.

Hun trakk den tykke papirbunken ut av mappen, snudde det øverste arket og begynte å lese …

«Hvem i helvete er du, og hva gjør du på kontoret mitt?»

Emily stivnet. Bokstavelig talt. Hodet ble tømt for tanker, og et kuldegys rant gjennom kroppen. De papirene hun holdt i hendene, falt ned på bordet, mens de ubevegelige hendene holdt seg i ro like over mappen.

Blikket var limt til arkene foran henne, før hun tvang haken opp og stirret rett inn i de iskalde øynene til Pascha Virshilas.

De kjølige, grå øynene smalnet. «Du,» hveste han.

Hun visste ikke hva som var det største sjokket – at han hadde tatt henne på fersken, eller at han kjente henne igjen. Den ene gangen hun hadde truffet ham, hadde utseendet vært helt annerledes enn slik det nå var.

Det krevde alt hun eide av viljestyrke å holde ansiktsuttrykket noenlunde nøytralt. Nå var ikke det rette øyeblikket for å avsløre hvor intenst hun mislikte denne mannen; hun måtte beholde roen.

Hun hadde møtt ham i et selskap for seks uker siden, for å feire oppkjøpet av Bamber Cosmetics av Virshilas LG og gi de ansatte muligheten til å hilse på sin nye sjef. Emily hadde bare møtt opp for å støtte faren. Etter hennes mors nylige død ble han nervøs av sosiale tilstelninger. Siden han var en av de øverste lederne, var det påkrevet at han stilte opp.

Da hun hadde håndhilst på Pascha, hadde han bare gitt henne et kort, foraktfylt blikk, før han snudde seg uinteressert bort og gikk videre. Hvis han hadde tatt seg bryet med å snakke med henne, kunne hun ha unnskyldt seg for det upassende antrekket og forklart at hun kom rett fra jobb og ikke hadde hatt tid til å skifte. Hun hadde vært opptatt med et moteshow, og det var obligatorisk for husets designere å kle seg for anledningen.

Emily og faren hadde vært i selskapet i en time før de endelig kunne snike seg bort.

Hun tvilte på at flukten fra Paschas kontor ville bli like enkel.

«Jeg stilte deg et spørsmål, miss Richardson. Jeg foreslår at du svarer på det.»

«Men du har jo nettopp svart på spørsmålet om hvem jeg er selv,» svarte hun med mer mot enn hun følte. Minnet om Pascha Virshilas var svært levende, men i dette kontoret virket han så mye større. Høy, bred og sterk, og den strøkne, hvite skjorten og de gråstripede buksene fremhevet den muskuløse kroppen. Og ansiktet … Utskåret perfeksjonisme som enhver skulptør ville ha vansker med å gjenskape.

«Ikke snakk tull. Hva gjør du på kontoret mitt?»

Blikket gled bort til den lille brikken som stakk ut av siden på laptopen. Fra der Pascha sto, kunne han bare se det åpnede lokket. Det var ikke sikkert han fikk øye på minnebrikken i det hele tatt. Hvis hun hadde flaks, kunne hun kanskje snike seg ut med alle dataene.

Emily presset frem en solid dose nonchalanse, og lente seg forover så brystkassen hvilte på skrivebordet. «Jeg var i nabolaget, og tenkte jeg skulle stikke innom og se hvordan du fant deg til rette.» Mens hun snakket, snek hun fingrene frem, la hånden forsiktig over minnebrikken, trakk den stille ut og presset håndflaten sammen rundt den.

Hvis han hadde sett hva hun gjorde, viste han ingen tegn til det.

Hun reiste seg opp, la hånden tilfeldig i baklommen og snek minnebrikken ned i den tettsittende drakten. Nå hadde hun ingen andre valg enn å spille ut rollen som frekk og freidig. «Jeg ser at du har glidd fabelaktig inn i miljøet. Du får bare fortsette med det du gjør.»

«Ikke så raskt. Før du går noen steder, må du tømme lommene dine.» Paschas engelsk var korrekt nok, men med en umiskjennelig russisk klang i tonefallet. Stemmen var mørk, dyp og minnet om fløyel.

«Glem det,» sa hun, før hun gled rundt skrivebordet og nærmet seg utgangen. Hun bannet innvendig for at hun ikke hadde lagt mer merke til den innvendige døren Pascha hadde kommet inn gjennom. Hun hadde riktignok sett døren, som forbandt kontoret til hans private rom, da hun snek seg inn på kontoret, men ikke ofret mer enn et kort blikk på den.

«Jeg sa: tøm lommene dine.»

«Nei.» Hun så bort mot døren. Greit at hun var tjueseks år gammel, men hun hadde vært en dyktig sprinter da hun gikk på skolen. Hun var halvparten så stor som ham, og regnet med at hun kunne være raskere enn ham …

Det overrasket ikke Pascha det spor at Emily løp forbi ham og bort mot døren.

«Den er låst,» informerte han henne rolig om.

«Det ser jeg,» freste hun.

«Den går ikke opp før jeg trykker på knappen som åpner låsen, og det gjør jeg ikke før du har tømt lommene dine.»

Det vakre, hjerteformede ansiktet glodde olmt på ham, og overgivelsen strømmet ut av kroppen.

Det var ikke rart at han ikke hadde kjent henne igjen fra overvåkningskameraet som var knyttet til en liten skjerm på hans private rom. Da han møtte henne på oppkjøpsfesten, hadde hun hatt på seg en lang, svart blondekjole med volanger, supplert med et par svarte bikerstøvletter og mørk, dramatisk sminke. Alt det svarte hadde vært en skarp kontrast til den lyse porselenshuden.

Mens de andre kvinnene i selskapet hadde gjort seg flid med antrekkene, hadde Emily gått inn for å skille seg ut. Det eneste hun hadde manglet, var et svart blondeslør over de mørke, viltre korketrekkerkrøllene, så hadde hun vært en perfekt gotisk brud.

I dag, derimot, hadde hun festet krøllene i en knute, og hun hadde på seg et helt ordinært forretningsantrekk med knelangt, marineblått skjørt, matchende blazer og delikat, kremhvit bluse. På føttene hadde hun nøytrale, svarte sko, og ansiktet var sminkefritt. Han hadde ikke kjent henne igjen før hun hadde hevet de mørkebrune øynene og møtt hans.

Han ville ha kjent igjen de øynene overalt; mørke, men med spetter av gull. I lyset fra lampene i festsalen hadde fargene smeltet sammen, og glitret som en skinnende ildopal.

De samme øynene stirret nå på ham, og forakten lynte ut av dem.

Han holdt hånden frem og ventet.

Han slapp å vente lenge. Emily strakte hånden ned i baklommen og trakk opp en liten, sølvgrå enhet. Hun la den i hånden hans og tok et skritt bakover, bort fra ham.

Som forventet: en minnebrikke.

Han gikk rundt skrivebordet til stolen sin, som fortsatt var varm etter at hun hadde sittet der, og la armene i kors. «Sitt ned.»

Etter et kort øyeblikk tok Emily stolen som sto tvers overfor ham, og skjøv den bort til den motsatte enden av rommet – bokstavelig talt så langt bort fra ham som hun kunne komme.

«Ok, Emily. Nå er jeg veldig interessert i å høre hvorfor du prøvde du å stjele filer fra laptopen min.»

«Hvorfor tror du? Jeg prøver å bevise at faren min er uskyldig.»

«Gjennom å stjele filene mine?»

«Jeg måtte gjøre noe. Ifølge kilden min hadde du ikke engang begynt å etterforske de forsvunne pengene du har anklaget ham for å ha stjålet. Alt stresset rundt denne saken har gjort ham alvorlig syk.»

Emily ville gjøre alt i sin makt for å renvaske farens navn. Hun måtte gjøre noe for å få ham til å føle at han fortsatt hadde en grunn til å kjempe videre.

Selv om det knuste hjertet hennes, visste Emily at hun aldri ville være en god nok grunn for at faren skulle ønske å leve videre.

Hun hadde sett ham gå gjennom de mørke stundene som barn, perioder da han ikke engang kom seg ut av sengen flere uker i strekk. Det hadde vært skremmende. På den tiden hadde moren deres vært den som holdt alt samlet; holdt ham samlet. Men nå var moren død. Klippen de hadde støttet seg til, var borte.

I løpet av tre måneder hadde faren mistet den konen han hadde forgudet, og blitt suspendert fra den jobben han hadde vært så stolt av. Trusselen om at politiet når som helst kunne banke på døren hans og bure ham inne i en liten fengselscelle, hang over ham. Når hun tenkte tilbake på det, var det åpenbart at han ville prøve å ta sitt eget liv. Han hadde nesten klart det også.

Å miste moren var det aller mest smertefulle hun hadde opplevd. Hvis hun nå skulle miste ham også …

Pascha samlet sammen papirene i den dokumentmappen Emily hadde lest i da han tok henne på fersken. Så hun hadde medhjelpere i selskapet, altså? Interessant. Men det kunne han tenke over senere. Det var en mye mer presserende faktor å vurdere først, nemlig hvor mye av filen hun hadde lest. Det var umulig for ham å vite hvor lenge hun hadde vært på kontoret før han fikk øye på henne på skjermen. Maks ti minutter, siden det var så lang tid som var gått siden han forlot kontoret. Men tid nok til at hun kunne ha rukket å lese om ting hun ikke burde vite noe om.

«Vi skal diskutere faren din om et øyeblikk,» sa han. «I mellomtiden kan du fortelle meg nøyaktig hva du leste i denne mappen.»

Emily svarte ikke med det samme, hun bare så på ham med et tankefullt ansiktsuttrykk. Som om hun veide for og imot … «Ikke så mye. Bare at et selskap som heter RG Holdings skal kjøpe opp Plushenko‘s.»

Plushenko‘s var et russisk gullsmedfirma som skapte smykker og pyntegjenstander som ble betraktet som noen av de mest luksuriøse i verden, og med det ryktet fulgte en overdådig prislapp. Selskapet var sannsynligvis den største konkurrenten til det velkjente, franske merket Fabergé. Slik hadde det i hvert fall vært tidligere. De siste årene hadde juvelene sluttet å skinne så sterkt, og salget var nå bare en brøkdel av det det tidligere hadde vært. I all hemmelighet holdt Pascha på å forberede et oppkjøp, gjennom å bruke et frontselskap.

«Å, og jeg leste at du eier RG Holdings, men at navnet ditt blir holdt utenfor alle de offisielle dokumentene.» Rynken mellom øyenbrynene ble dypere, som om hun prøvde å huske noe. Så smilte hun kjølig. «Hvordan var nå den setningen? Det er avgjørende at Marat Plushenko ikke får kjennskap til Pascha Virshilas rolle i dette oppkjøpet. Høres det riktig ut?»

Pascha bet tennene hardt sammen. Magen gjorde et byks, og et kuldegys rant gjennom ryggraden.

De mørkebrune øynene stirret iskaldt og utfordrende på ham, og de fyldige, hjerteformede leppene vred seg oppover. Hun lente seg forover. «Det er tydelig at dette oppkjøpet er viktig for deg og at det må holdes hemmelig. Jeg foreslår at vi inngår en avtale: hvis du går med på å trekke tilbake trusselen om rettslige konsekvenser overfor faren min, holder jeg detaljene i Plushenko-avtalen for meg selv.»

Paschas fingre grep hardere rundt dokumentmappen. «Tror du at du kan utpresse meg?»

Hun trakk nonchalant på skuldrene. «Du kan kanskje kalle det utpressing, men jeg foretrekker å se på det som en avtale. Renvask navnet til faren min. Jeg vil ha det skriftlig at du frikjenner ham fra alle potensielle anklager, ellers synger jeg ut.»

Emily la merke til at knoklene i Paschas hender ble hvite, og hun forstod at han strevde for å beholde likevekten.

Hvordan hun klarte å beholde sin egen likevekt, hadde hun ingen anelse om.

«Jeg kan få deg arrestert for dette,» sa Pascha, med lav og truende stemme.

«Prøv deg.» Hun hevet et øyenbryn. «Jeg får tillatelse til å ta én telefonsamtale. Da velger jeg sannsynligvis å kontakte firmaet Shirokov, og høre om de kunne vært interessert i å representere meg.»

Hvordan Pascha klarte å la være å spytte ut alle de stygge ordene som lå på tungen hans, var et mysterium.

Shirokov var advokatfirmaet som representerte Marat Plushenko i oppkjøpet.

Hun våget virkelig å true ham? Denne lille, frekke heksen trodde hun kunne utfordre ham og vinne?

Han hadde brukt to år på å prøve å få til denne avtalen, hadde til og med kjøpt Bamber Cosmetics for noen måneder siden som en lokkedue for å avverge mistanke.

Og nå hadde Emily Richardson makt til å blåse alt til helvete.

Hvis Marat Plushenko hørte så mye som et lite knyst om at Pascha var hjernen bak RG Holdings, ville han gå fra avtalen uten å se seg tilbake. Plushenko‘s, som var firmaet den store Andrei Plushenko hadde bygget opp fra ingenting, ville gå konkurs, og arven etter den nå avdøde Andrei ville være tapt for alltid.

Pascha ville aldri få sjansen til å gjøre opp for seg.

Kunne han stole på henne? Det var spørsmålet.

Han tvilte overhodet ikke på at handlingene hennes hadde vært drevet av nøyaktig det hun påstod – et ønske om å bevise farens uskyld. Han kunne nesten beundre henne for det.

Men under det kjølige ytret lurte en villskap. Han kunne føle det på seg.

Dette var en desperat kvinne.

Det besvarte spørsmålet hans.

Nei, han kunne ikke stole på henne.

Om nøyaktig én uke ville Plushenko-avtalen være underskrevet. Sju lange dager der han ville leve i konstant frykt for at noe tilsynelatende uskyldig kunne få henne til å ringe Marats advokater.

Under Emilys bohemske ytre lurte en skarp, nysgjerrig hjerne. En skarp hjerne og en desperat kvinne kunne være en dødelig kombinasjon.

Et gammelt ordtak dukket frem: hold dine venner nær, og dine fiender nærmere.

Denne avtalen betydde alt. Den måtte gå i orden.

Det var nå åtte år siden han forlot familien. Det var for sent å skvære opp med mannen som hadde oppdradd ham som sin egen sønn, men han kunne redde arven sin, og da kunne kanskje moren endelig klare å tilgi ham.

Av den grunn måtte han sørge for at Emily forsvant …

ANDRE KAPITTEL

Emily likte ikke den kalkulerende måten Pascha betraktet henne på. Han lente seg bakover i stolen, la armene i kors, strakte de lange beina ut under bordet og krysset anklene.

Hun hadde aldri sett noen så stille før. Det var skremmende. Nesten like skremmende som hennes forsøk på å utpresse ham.

Etter det som føltes som en evighet, lente Pascha seg forover, hvilte albuene på bordet og flettet fingrene i hverandre.

«Så, miss Richardson, du tror du kan presse meg til å få det som du vil? Da tar du feil. Jeg lar meg ikke true, og jeg lar ingen stikke kjepper i hjulene for meg.» De grå øynene lyste av forakt. «Jeg går altså ikke med på kravene dine. I stedet skal du, miss Richardson, forsvinne.»

Det fikk henne til å rette seg opp. Hun ristet vantro på hodet. «Hva? Du har tenkt å få meg til å forsvinne?»

«Ikke på den måten du forestiller deg,» sa han kort, fornærmet over å se det forskremte uttrykket hennes. Hva slags mann tok han ham for? «Jeg kan ikke risikere at du avslører detaljene i denne avtalen, så du er nødt til å forsvinne i en uke.» Og han visste nøyaktig hvor den uken skulle tilbringes.

Emily stirret på ham med store, forvirrede øyne. «Dette kan du ikke mene alvorlig.»

«Jeg er aldri noe annet enn alvorlig.»

«Det tviler jeg ikke på. Men jeg reiser ingen steder.»

«Jo, det gjør du. Jeg går med på å renvaske faren din, men da må du også gå med på å gå i skjul i en uke.»

Han var nødt til å gi henne noe i gjengjeld, såpass forstod han. Og siden det var farens navn hun var ute etter å renvaske, var det det hun skulle få. Det var ikke en ubetydelig pengesum som var borte heller. Ett hundre og femti tusen pund hadde forsvunnet under farens overoppsyn. Han var den eneste som kunne ha tatt dem.

Magen gjorde et byks, men Emily tvang hjernen til å holde fokus. Det han krevde av henne var vanvittig. Fullstendig vanvittig. Likevel forstod hun at han ikke bløffet – det så hun i de intense, grå øynene. «Jeg kan ikke bare dra min vei … jeg har forpliktelser …»

«Det tenkte du ikke på da du brøt deg inn på kontoret mitt.»

«Jo, jeg gjorde det, men jeg planla bare å miste en dag eller to hvis jeg ble tatt. Og jeg trodde ikke at du skulle ta meg på fersken. Jeg ble fortalt at du var i Milano.»

«Du er virkelig usedvanlig velinformert.» Han smilte kjølig. «Men jeg er ikke bekymret – jeg skal finne ut hvem muldvarpen din er.»

Hun sendte ham et sammenbitt «så det tror du, altså»-smil. Emily ville aldri sladre på en venn, spesielt ikke til en mann som var så farlig som Pascha Virshilas. Hun veddet på at den eneste moroa han hadde, var å ødelegge andre menneskers liv og helse. Han var så tilkneppet at han sannsynligvis behandlet sex med ytterste presisjon, også.

Nå fantaserte hun altså om sexlivet hans, også … Hvor i all verden hadde det kommet fra?

Pascha reiste seg opp og så på armbåndsuret sitt. «Du får fem minutter på å bestemme deg; din fars frihet i bytte mot din.»

«Men jeg har ingen steder å reise til.»

«Jeg har et sted jeg kan ta deg med. Det er trygt og ute av veien.»

Med de ordene snudde han ryggen til henne, åpnet døren til det private rommet og lot henne bli stående igjen alene.

Emily kom til å gå med på det. Da ville hun få nøyaktig det hun hadde kommet for.

Han fant frem mobiltelefonen og sendte av gårde en e-post til assistenten, der han ba henne om å omarrangere alle avtalene hans de neste to dagene. Mens han skrev, tenkte han over alt han måtte ordne for å få Emily ut av landet, og deretter sendte han ut et halvt dusin flere e-poster.

Hvis Pascha følte noen form for ubehag ved tanken på det han holdt på med, var han rask til å minne seg selv på at hun var den som hadde satt alt dette i gang. Emily hadde brutt seg inn på kontoret hans for å stjele informasjon, og deretter prøvd å utpresse ham. Hun fortjente ikke at han skulle ha skyldfølelse.

Alt var i boks med tanke på Plushenko-oppkjøpet. Alle forhandlinger var sluttført; nå var det bare den siste finpussen på dokumentene som manglet, og den tok advokatene seg av. Det var ikke noe mer han kunne gjøre enn å underskrive de avsluttende kontraktene om en uke.

Å eskortere Emily til Aliana Island ville ikke by på noe problem. Han kunne følge henne dit og være tilbake i Europa i løpet av trettiseks timer.

Plutselig ble døren åpnet, og Emily braste inn på hans private rom. Hun gikk rett på sak. «Hvis jeg går med på å la deg kidnappe meg, vil jeg ha det skriftlig at du frikjenner faren min fra alle anklager.»

«Jeg har allerede gått med på det.»

«Jeg vil ha din skriftlige garanti. Jeg tviler på om han noensinne blir frisk nok til å kunne returnere til arbeidet, så jeg vil også at du tilbakebetaler ham den lønnen han har gått glipp av mens han har vært under etterforskning. Og jeg vil at du skal gi ham en anstendig sluttpakke – to hundre og femti tusen pund.»

Pascha ristet lattermildt på hodet. «Kravene dine er latterlige.»

Hun trakk likegyldig på skuldrene. «Det er det jeg vil ha. Hvis du går med på mine krav, går jeg også med på dine krav.»

«Jeg tror du glemmer hvem som har styringen her. Jeg er ikke den som har en far med en fremtid som henger i en tynn tråd.»

«Sant nok. Men ditt ønske om å holde din innblanding i Plushenko-avtalen hemmelig sørger faktisk for balanse i regnskapet.» Emily smilte sukkersøtt. «Enten går du med på kravene mine, ellers røper jeg alt. Vi kan kalle det en avtale med felles fordeler, eller, hvis du foretrekker det, felles utpressing.»

Emily hadde aldri følt en slik forakt rettet mot sin person før. Den rant av ham i jevne, rolige bølger.

Hun nektet å la seg skremme.

Hun brydde seg ikke om hva motivet for oppkjøpet var, men hun forstod at dette måtte være noe mer enn en enkel forretningstransaksjon. For Pascha Virshilas var dette oppkjøpet, av ukjente grunner, personlig. Og hvis han kunne bruke hennes følelser til sin fordel, kunne hun saktens bruke hans følelser til sin fordel, også.

Etter det som føltes som en evighet nikket han bestemt med hodet. «Jeg går med på dine krav angående faren din, men du skal forsvinne inntil denne avtalen er i boks. Hvis du på et eller annet tidspunkt finner en mulighet til å snakke, og er dum nok til å gripe den, vil avtalen være ugyldig, og jeg personlig lover å knuse dere begge.»

*

Paschas sjåfør parkerte bilen utenfor huset i forstaden til London som Emily hadde oppgitt som sin adresse.

«Du bor her?» Det koselige huset i Tudor-stil var ikke helt det hjemmet Pascha hadde forestilt seg at hun ville ha.

«Dette er min fars hus,» svarte hun kort. «Jeg leide ut leiligheten min og flyttet tilbake hit for en måned siden.»

«Det må ha vært en nedtur å flytte inn til foreldrene dine igjen.»

Hun så hardt på ham. «Ikke innbill deg at du vet noe som helst om meg eller det livet jeg lever. Gi meg tjue minutter. Jeg må ordne noen saker og samle sammen tingene mine.»

Han åpnet bildøren før han fortsatte å se på henne. «Jeg blir med deg.»

«Det gjør du definitivt ikke.»

«Jeg gir deg ikke noe valg. Før vi er fremme ved målet for reisen vår, slipper jeg deg ikke av syne.»

De mørke øynene gnistret mot ham. «Hvis du sier eller gjør noe som gjør faren min opprørt, kan du bare glemme avtalen.»

«Da må du ta konsekvensene av det.»

«Det samme må du.» Rett foran øynene hans ble ansiktet forvandlet, og hun så bønnfallende på ham. «Vær så snill, Pascha. Han har det veldig tungt akkurat nå. Du kommer neppe til å møte ham, men hvis du gjør det, ber jeg deg om å være snill.»

«Jeg skal ikke si noe.»

Hun steg sakte ut av bilen. «La oss komme oss inn, da.»

Han fulgte etter henne gjennom inngangsdøren og inn i et romslig, koselig hus.

«Pappa?» ropte hun opp trappene. «Det er bare meg. Jeg kommer snart opp med en kopp te til deg.» Uten å vente på et svar gikk hun inn på et stort kjøkken, satte på tevannet og strakte seg etter hustelefonen.

Pascha grep henne om håndleddet før hun fikk slått nummeret. «Hvem ringer du til?»

«Broren min. Jeg sa jo at det var noen saker jeg måtte organisere. Og nå fjerner du hånden din fra meg.»

Pascha stolte overhodet ikke på henne, men han adlød likevel. Han tok et skritt tilbake – langt nok til at de fikk litt avstand til hverandre, men nær nok til at han kunne avslutte samtalen hvis hun prøvde seg på noe.

«James?» sa hun inn i røret. «Det er bare meg. Du, jeg beklager at det blir så kort varsel, men du må komme og være her sammen med pappa i en uke fremover, og ikke bare i kveld.»

Både blikket, kroppsspråket og ansiktsuttrykket hennes videre i samtalen fortalte Pascha at hun ikke var fornøyd med brorens svar.

Emily var åpenbart en sjefete storesøster, men han hørte også at hun var genuint omtenksom.

Tankene hans vandret til den mannen han alltid hadde betraktet som sin bror. Den mannen ville heller drive Plushenko‘s – det firmaet han hadde arvet etter faren deres – rett i grøfta, enn å selge det til Pascha.

Mens Pascha åpenlyst hadde forgudet ham, hadde Marat aldri lagt skjul på hvor intenst han mislikte Pascha. Da Pascha var alvorlig syk og døden lurte i skyggene, hadde Marat, i fullt alvor, ønsket at den gutten han pleide å kalle Gjøkungen skulle dø.

Emilys samtale ble avsluttet med at hun sa: «Mandy er her på dagtid hvis du må kjøre inn til kontoret. Det blir bare en uke – du klarer deg helt fint. Amsterdam vil fortsatt være der når du kommer tilbake.»

Hun avsluttet samtalen, la telefonrøret tilbake til øret og tastet inn et nytt nummer. Denne gangen fortalte hun den hun snakket med at en uventet krise hadde dukket opp, og hun ba vedkommende om å gi Hugo beskjed om at hun måtte ta seg fri fra jobben en uke.

«Er du ferdig?» spurte Pascha da hun hadde satt telefonrøret på plass.

«Ja.»

«Ingen kjærester du må ringe?»

Til svar sendte hun ham det olmeste blikket han noensinne hadde sett – og siden han var trettifire år gammel, sa det en hel del.

«Nei.» Med det gikk hun tilbake til den kokende tekjelen.

«Jeg liker kaffen svart med en sukkerbit,» sa han da hun la en tepose i en kopp, helte på varmt vann, fulgte på med en skvett melk og begynte å røre kraftig.

«Så fint, da.» Hun løftet koppen opp og strente forbi ham.

«Det er vanlig folkeskikk å tilby gjestene sine forfriskninger.»

Hun bråstoppet og snudde seg rundt, alt uten å søle en eneste dråpe te. «Du er ikke en gjest i dette huset,» sa hun iskaldt.

Pascha funderte på om han bare skulle glemme løftet om å sende Emily til et trygt sted, og i stedet låse henne inn i et lydtett skap i en uke.

Han fulgte etter henne opp trappene. Da de nådde toppen, snudde hun seg tilbake mot ham og hvisket: «Dette er rommet til faren min. Ikke kom inn. Å se deg kan være det som får det tippe over for ham.»

«Så hold døren åpen. Jeg vil høre hva du sier.»

«Du kommer til å bli fascinert over samtalen vår.» Hun banket lett på døren, skjøv den opp og gikk over dørkarmen og inn i et varmt soverom med gardiner for vinduet.

«La oss få inn litt frisk luft,» sa hun med myk, øm stemme, og åpnet vinduet. «Det er en nydelig dag. Helt ærlig, pappa, du hadde frydet deg over å være ute. Det føles nesten som høst nå.»

Sollyset som strømmet inn i rommet, skinte rett på et stort speil på veggen, og ga Pascha full utsikt mot den ubevegelige skikkelsen som lå i sengen.

Mens Emily fortsatte å snakke i et rolig, kjærlig tonefall, rullet skikkelsen seg sakte over, og løftet så vidt på hodet før han sank ned igjen.

Pascha måpte da han så ham.

Selv om det bare var en måned siden han suspenderte ham, var Malcolm Richardson ugjenkjennelig.

Han så ut som han hadde blitt minst tjue år eldre.

Et stikk av noe Pascha ikke helt forstod seg på, smøg seg frem i magen.

Det gikk ikke lang tid før Emily var ute hos ham igjen. «Du fikk tatt en god kikk, eller?» freste hun, mens hun strente forbi ham og bort til et rom på motsatt side av trappeoppgangen.

«Ikke vær frekk,» svarte han oppgitt. «Når kommer broren din?»

«Straks han er ferdig i møtet sitt.»

«Og han kan ta seg av faren deres?»

«Ja. Han driver sitt eget firma – han er finansrådgiver og styrer sin egen timeplan. Naboen over gaten stikker innom så ofte hun kan.»

«Vi er nødt til å komme oss av gårde snart,» sa Pascha, som febrilsk forsøkte å overse den konstante murringen i magen. Uansett hvor mye samvittigheten kom til å plage ham, kunne han umulig la Emily bli værende. Risikoen var altfor stor. «Flyet går om ikke så lenge.»

«Skal vi utenlands, eller?»

«Ja.»

«Jeg hadde forventet at du skulle låse meg inn i et fangehull.»

«Det var en særdeles fristende tanke.»

Hun åpnet døren med et surt blikk. «Du kan komme inn, men bare fordi jeg ikke vil at faren min skal oppdage at du er her.»

Emily pustet dypt inn og slapp Pascha inn på rommet sitt.

Han sa ingenting, ble bare stående og se seg om.

Til hennes store ergrelse var hun flau over å la ham se rommet. Hun hadde gjort sitt beste, og holdt det noenlunde i orden, men sammenlignet med det sterile kontoret hans var det kaotisk. Det var faktisk ganske vanskelig å stappe et helt liv inn i et lite soverom.

Hun tenkte lengselsfullt på den koselige leiligheten, kunne bare håpe at korttidsleietakerne behandlet den med respekt.

Hun skjøv tanken til side. Det kunne ta måneder før hun fikk flyttet tilbake, og å plage seg selv ville ikke føre noe godt med seg.

«Jeg trenger litt tid på å pakke sammen tingene mine,» sa hun. «Vær så god og sitt ned.»

«Og hvor skal jeg liksom sitte?» spurte han. Den lille lenestolen i hjørnet var fylt med gamle klær hun planla å sy om til noe nytt.

«På gulvet?» foreslo hun sukkersøtt. Mens hun åpnet døren til garderobeskapet, var hun lettet over at han ikke kunne se de ildrøde kinnene hennes.

Rommet var ikke uryddig, men det var fylt med så mange ting. Minner fra et helt liv. Ting hun ikke hadde noe annet sted å gjøre av.

James‘ rom var opptatt, og hun ville heller rive ut hjertet sitt enn å lagre dem i morens lille syrom. Hvor mange timer hadde ikke de to tilbrakt sammen på det rommet? Så mange at hun ikke kunne telle dem.

Pascha ignorerte forslaget hennes, og samlet i stedet sammen klærne fra lenestolen og la dem på gulvet, oppå en stabel med magasiner. Så satte han seg ned.

«Siden du nå sender meg ut av landet, hva slags vær bør jeg kle meg for?»

«Varmt.»

Hun skar en grimase.

Han lente seg litt forover, hvilte albuene på lårene og viste frem den øverste delen av de gylne underarmene. «Liker du ikke varme?»

«Den får huden min til å klø.» Forvirret over at et lite glimt av armene hans fikk blodet til å bruse, åpnet hun en kommodeskuff, samlet sammen en haug undertøy og slengte det ned i kofferten.

Hun ville ut av det lille, intime soverommet så fort som mulig, så hun pakket raskt og effektivt – kastet store hauger med klær i kofferten i slengen.

«Jeg er nødt til å skifte klær,» sa hun da hun var sikker på at hun hadde med seg nok klær til en uke i solen.

Pascha sendte henne et kjølig blikk, før han nikket og snudde stolen så han hadde ryggen mot henne.

Under andre omstendigheter ville han ha gått ut av rommet for å gi henne privatliv. Under disse omstendighetene var det umulig.

Han prøvde å skyve unna lyden av en glidelås som ble dradd ned, av klær som ble slengt ned på gulvet.

I stedet forsøkte han å fokusere på dagens aksjepriser. På oppskriften på eplekake. På alt annet enn det at Emily kledde av seg bak ham …

Han svelget, prøvde å fukte en munn som plutselig var knusktørr.

Han ville ikke la tankene vandre inn på slike upassende territorier – det var verken riktig tid eller sted for det.

Likevel pustet han ikke lettet ut før hun sa: «Ferdig.»

Han snudde stolen tilbake.

Hun hadde skiftet til en lang, fotsid, svart kjole med tynne stropper, og holdt på å henge den drakten hun hadde hatt på seg, på en kleshenger.

«Så du vet faktisk hvordan klær bør oppbevares,» ertet han.

Hun himlet med øynene, før et vemodig smil dukket frem. «Disse klærne tilhørte moren min. Hun jobbet innimellom som vikar.»

Tilhørte …? «Så moren din er …?»

«Død. Ja.»

«Det var trist å høre.»

«Jeg er enig.» Hun smilte sørgmodig, før hun sendte ham et blikk som sa at hun ikke ville snakke mer om det temaet.

Emily løsnet knuten som hadde holdt korketrekkerkrøllene samlet, og samlet håret på ny. Deretter festet hun det høyt oppe på hodet med en hårspenne. Noen få, løse hårstrå kretset rundt ansiktet, og fremhevet de høye kinnbeina.

«Er dette virkelig nødvendig?» spurte han da hun satte seg foran sminkebordet og begynte å sminke seg.

«Ja,» sa hun, mens hun påførte mørk øyesminke. Selv om hun ikke gikk like langt som på festen, var det mer enn en liten antydning til det teatralske da hun var ferdig.

Han måtte innrømme at hun virkelig kledde den stilen.

Han så på armbåndsuret. «Hvis du ikke er klar til å reise om to minutter, kommer jeg til å bære deg ut av huset.»

«Lykke til med det.»

Det steinharde blikket hennes møtte hans i speilet. I et kort øyeblikk var det noe som gnistret mellom dem, et blikk som sendte en varm kribling gjennom huden hans og helt ned til skrittet.

Emily brøt blikkontakten med en ørliten rynke.

«Hva er vektgrensen for bagasjen?» spurte hun, før hun begynte å pakke sminke ned i en stor toalettveske.

«Vi reiser i mitt privatfly, så det er ingen grenser.»

«Bra.» Hun snudde seg mot garderobeskapet igjen.

«Hva skal du hente nå, da?» Irritasjonen hans hadde nådd bristepunktet, både på grunn av oppførselen hennes og den ubegripelige reaksjonen hun vekket i ham.

Jo før de kom seg til Aliana Island, jo bedre.

«Symaskinen min.» Hun trakk ut en stor, firkantet eske og slengte den ned på gulvet.

«Ønsker du at jeg skal skru løs alle rørene i kjøkkenvasken også, når du først er i gang?»

Et ørlite smil lurte i munnviken hennes, men hun overhørte kommentaren og skled inn under sengen.

Pascha, som sydet av ergrelse, ble plutselig distrahert da han fikk øye på mørkeblå neglelakk på de pene tærne hennes … og en liten sommerfugltatovering på hennes venstre ankel.

Han kunne ikke påstå at han likte tatoveringer, men han kunne heller ikke nekte for at Emilys var smakfull. Delikat, til og med.

Da hun reiste seg opp, hadde håret løsnet fra hårspennen, og det flommet i stedet nedover ryggen. Hun trakk frem fire store pappesker.

«Hva er i disse?»

«Stoffruller.» Da hun så det spørrende blikket hans, la hun til: «Det er vel ingen vits i å ta med meg symaskinen hvis jeg ikke har noe å sy.»

«Har du passet ditt?»

«Det ligger i håndvesken.»

Pascha stønnet innvendig, reiste seg opp og løftet opp den tunge kofferten. Hvis han hadde visst at hun allerede hadde passet med seg, kunne han ha kjørt henne rett til den hersens flyplassen og sluppet denne latterlige halvtimen.

Bare hold ut, minnet han seg selv på. Se for deg premien når alt er over.

TREDJE KAPITTEL

Emily skrev under på sin del av avtalen like før de sjekket inn, og nektet å gå opp trappene til flyet før Pascha hadde gjort det samme. Han hadde forfattet avtalen på laptopen på kjøreturen fra Emilys hus, og skrevet den ut på et kontor på flyplassen. Hun hadde også insistert på at en flyplassansatt skulle være vitne for dem.

En uke av livet hennes, så ville farens rykte være gjenopprettet.

Hun skjøv til side tanken på at når uken var omme, ville hun sannsynligvis ikke ha noen jobb å gå tilbake til. Selv på gode dager var Hugo temperamentsfull, og med alle de fridagene hun hadde vært nødt til å ta i det siste, gikk oddsen virkelig ikke i hennes favør. Denne spontane «ferieuka» ville sannsynligvis være den siste spikeren i kista.

Da de var i luften, forsøkte hun å overse Pascha og heller fokusere på motebladene hun hadde tatt med seg. Vanligvis elsket hun å bla gjennom dem for å finne inspirasjon, men i dag greide hun ikke å konsentrere seg. Hjernen var altfor oppgiret.

Hun hadde visst at det fantes en ørliten sjanse for at hun kunne bli tatt på fersken på Paschas kontor, men hun hadde tenkt at det verste som da ville skje, var at hun måtte tilbringe en natt i en fengselscelle. Den risikoen hadde hun gladelig tatt, siden hun da fikk sjansen til å renvaske farens navn, og dermed gitt ham et håp å holde fast ved. Noe som kunne forhindre ham i å svelge enda en flaske whisky sammen med flere dusin tabletter igjen.

Faren hadde gitt opp.

Heller ikke nå var hun nok for ham.

*

Da de befant seg på den lille luksusyachten i Puerto Rico som ville frakte dem til Paschas øy, hadde Emily vondt i hodet. Vondt i hjertet.

Mens Pascha diskuterte sikkerhet med skipperen på yachten, sank Emily ned i en sofa og lukket øynene. Persienner skjermet henne mot den varme ettermiddagssolen.

Etter det sovnet hun, for et klapp på skulderen litt senere fikk henne til å våkne med et rykk.

Pascha ruvet over henne. Han hadde på seg de samme klærne som han hadde brukt da han fanget henne på kontoret for bare noen timer siden, men så fortsatt ren og velstelt ut.

«Vi er straks fremme,» sa han før han snudde og gikk ut igjen, og lot den grufulle sitrusduften bli hengende igjen i luften etter ham. Greit, kanskje den ikke var grufull. Kanskje den egentlig var ganske deilig. Altfor deilig. Hun hadde ikke lyst til å like noe ved ham, ikke engang duften av ham.

Til tross for at hun var både bekymret og irritert, klarte hun ikke å hindre en frydefull kribling i å spre seg gjennom kroppen da hun sto sammen med ham på dekk og følte solens varme stråler på kroppen. Utsikten var ubeskrivelig. Ikke en eneste sky dekket den koboltblå himmelen.

Pascha pekte ut den lille, frodige øya som stakk ut foran dem i Atlanterhavet – eller var det Det Karibiske Hav? De befant seg omtrent på grensen mellom de to havene. I det fjerne kunne hun se en klynge av flere større øyer som omringet de mindre øyene.

«Dette er Aliana Island.» Det var første gang hun hørte navnet på bestemmelsesstedet.

Aliana Island; selv navnet var nydelig.

Emily minnet seg selv på at det ikke spilte noen rolle om fengselet hennes den neste uken kom til å være en knøttliten celle eller en paradisøy. Årsaken til at hun var der var uansett den samme. Hun var her mot sin vilje.

Likevel ble hun mer og mer oppglødd jo mer de nærmet seg den lille øya, og hun kunne se flere detaljer. Det dypblå havet rundt dem lysnet, og fargen ble til klar turkis. Den øde sandstranden foran dem glitret under de varme solstrålene.

«Vi må være litt forsiktige når vi nærmer oss øya,» forklarte Pascha henne. «Den er omringet av korallrev.»

«Er ikke de farlige for båter?» spurte hun.

«Ekstremt farlige,» sa han. «Bare en tosk ville forsøke å navigere seg gjennom korallrev uten å ha tidligere kjennskap til dem. Luis har reist i disse farvannene i mange år.»

«Det er godt å vite,» mumlet hun, uten å bli overrasket. I løpet av den korte tiden hun hadde kjent ham, fremsto Pascha som en mann som tok sikkerheten på alvor.

«Er det et tempel?» spurte hun, og pekte på det som så ut som et buddhisttempel et lite stykke unna stranden.

«Nei. Det er hytta mi.»

«Hytta di?»

«Aliana Island tilhører meg.»

Emily måtte motvillig innrømme at hun var imponert. Når hun så mer nøye etter, la hun merke til andre, mindre bygninger med stråtak som var tilknyttet hovedbygningen. «Det er nydelig. Hvordan fikk det navnet sitt? Var Aliana den personen som oppdaget stedet?»

«Nei. Aliana er moren min.»

«Virkelig?» Emily stirret måpende på ham. «Du oppkalte en øy etter moren din? For en nydelig ting å gjøre. Jeg vedder på at hun ble overlykkelig da hun fikk vite det, ble hun ikke?»

«Hun …»

Han strevde med å finne de riktige ordene for å beskrive morens reaksjon – den sviende ørefiken og ordene: «Tror du en øy kan reparere de skadene du har påført oss?»

Han bestemte seg for: «Hun var ikke misfornøyd.»

Han hadde kjøpt øya tre år tidligere. Hadde endret navnet på den før blekket de skrev under kjøpekontrakten med, hadde tørket.

Han hadde hatt planene klare. Han skulle besøke moren og Andrei etter ikke å ha snakket med dem på fem år. Som en del av hans soning ville han invitere dem til å feriere sammen med ham på øya, og fortelle dem at de fra da av skulle betrakte den som deres, også. De kunne komme og dra når det passet dem.

Tid og avstand hadde gitt ham et nytt perspektiv på ting. Når han lukket øynene, så han bare for seg bekymringen i morens ansikt når hun våket over den lille sønnen hun ikke visste om ville leve eller dø. Han hadde sett for seg alt det stresset Andrei bar på, men som han aldri hadde vist sin adopterte sønn. Det tykke, mørke håret hadde blitt grått og tynt altfor tidlig; de sterke arbeidshendene hadde blitt barket over natten.

Skjebnen hadde jobbet mot ham. Kort tid før hytta var ferdigbygget, før Pascha hadde vært i stand til å rette opp i det dårlige forholdet mellom ham og foreldrene, hadde Andrei dødd. Han hadde gått og lagt seg og aldri våknet opp igjen. Et hjerteinfarkt.

Mannen som hadde oppdradd ham som om han var hans egen, som hadde jobbet knallhardt for å gi Pascha muligheten til å leve, den mannen Pascha hadde forlatt … var borte. Han hadde mistet sjansen til å si unnskyld. Til å fortelle ham at han var glad i ham.

Hans sorgtyngede mor …

Paschas unnskyldning og anger hadde skylt rett over henne. Ordene hans kom for sent. Han skulle ha sagt det mens Andrei var i live. Aliana Island var bare en eiendel; den betydde ingenting for moren hans, ikke når hun ikke lenger hadde den elskede ektemannen å nyte den med.

Men selv om han aldri kunne be Andrei om unnskyldning ansikt til ansikt, kunne han sikre arven hans. Det var det eneste han kunne gjøre. Og hvis han klarte det … kanskje moren endelig ville tilgi ham da. Forholdet deres kunne bli leget – det måtte han tro på.

«Er du her ofte?» spurte Emily, som heldigvis førte samtalen inn på tryggere farvann.

«Ikke så ofte som jeg skulle ønske.»

Yachten hadde blitt ført inn i en lagune og fortøyd inntil en liten brygge. Et panel på siden av båten ble dradd ut, og en metalltrapp de kunne gå i land fra, kom til syne. Pascha gikk ned de få trinnene og fortsatte over bryggen.

Han var sårt fristet til å be Luis, den mannen han hadde leid inn som skipper på yachten, til å føre ham rett tilbake til Puerto Rico, så han kunne fly direkte til det neste stoppestedet – Paris. Men siden han hadde fløyet fra Milano til London rundt soloppgang, og dermed vært våken i over et døgn, var han sliten. Han måtte sove. Hvis det var én ting Pascha ikke tok noen sjanser med, var det helsen, og søvn var en essensiell del av det.

Sjansen for at sykdommen som nesten hadde tatt livet av ham da han var barn, skulle komme tilbake, var minimal, men en minimal sjanse var verre enn ingen sjanse overhodet. Søvn, trening og et sunt kosthold var ting han kunne kontrollere. Å kontrollere dem minsket den minimale sjansen, og ga ham enda bedre odds.

Han hadde planlagt å sove på flyet fra London, men for en gangs skyld hadde han ikke greid det – nærheten til gjesten hans hadde gjort det umulig å slappe av. Han fanget opp små snev av parfymen hun hadde sprayet seg med før han endelig hadde fått henne ut av soverommet. Duften av henne var berusende, en jordaktig duft med antydning til søt honning, som kroppen hans – til hans store irritasjon – responderte på.

Han trengte søvn, og av den grunn trengte han avstand. Han ville spise et raskt måltid før han la hodet ned på puten, så ville ha reise igjen ved soloppgang.

Han fulgte stien, spaserte over stranden og opp til hyttas hovedinngang, bevisst på at Emily fulgte etter ham. Valeria, sjefen for husholdningen, var der for å hilse på dem.

Etter å ha utvekslet høflighetsfraser sa han: «Kan du vennligst vise miss Richardson veien til gjestehytta, og vise henne hvor alt er? Går det greit å spise om en time?»

Valeria nikket. Hans spontane besøk hadde overhodet ikke stresset henne. Under normale omstendigheter ville Pascha gitt beskjed god tid i forveien, så hun kunne forberede alt, men ut fra det han kunne se, var alt allerede i orden.

Da han gikk inn i hytta, var alt nøyaktig som det skulle være – rent og ryddig. Han gikk videre ut på verandaen, og pustet inn den salte havluften. Han lukket øynene, og ønsket at den sedvanlige roen han alltid fant på Aliana Island, skulle omslutte ham.

Så lenge Emily Richardson var her, trodde han det ville bli vanskelig å finne den.

*

Om Emily hadde vært i stand til å gjøre enda større øyne, ville hun ha gjort det. Hytta, som var knyttet til hovedbygningen via en tretrapp, virket mer som en enorm luksusvilla enn en vanlig hytte, med vinduer som gikk fra gulv til tak og ga en uimotståelig panoramautsikt til resten av øya og havet rundt. Hele frontseksjonen av bygningen var en stor skyvedør. Trappetrinn førte ut til en privat veranda med et spisebord, deretter ned til en balkong med en overflod av myke, hvite solsenger. Flere trinn gikk ned til stranden.

Etter en rask diskusjon om Emilys matvalg – det var tydeligvis tre kokker på stedet, og de kunne tilberede alt det hun måtte ønske – gikk Valeria for å la henne komme til ro.

Når hun endelig var alene, prøvde Emily å ta alt inn over seg, men hun var så overveldet av hytta, av omgivelsene, av det faktum at Aliana Island var et privat paradis …

Og at dette var hennes fengsel.

Innerst i hjørnet sto det et elegant, gammeldags badekar. Hun lengtet etter å synke ned i det, men følte seg noe eksponert med alle de store vinduene. I stedet valgte hun en dusj på badet, før hun skiftet til et par tettsittende, svarte capribukser med sølvpaljetter langs sidene og en grå silkevest. Hun sminket seg med flid.

Etter å ha ordnet utseendet begynte hun å pakke ut, før hun vandret barfot ut på verandaen. Humøret steg enda flere hakk da hun fikk øye på et lite, privat svømmebasseng. Hun hadde fått et glimt av det lange bassenget som slanget seg rundt hovedbygningen, men å oppdage at hun hadde et helt for seg selv, også …

Når hun nå tok alt inn over seg, kunne hun se at hun faktisk hadde fullt privatliv. Ingen kunne se inn på hennes område.

Brått gikk det opp for henne at hun måtte dempe begeistringen. Dette var ikke en ferie, og det måtte hun aldri glemme.

Det var ikke før hun lente seg over steinmuren, som skilte balkongen fra trappene som gikk ned mot stranden, at hun fikk øye på enda en hytte, som var plassert litt til venstre over hennes. Hun bøyde seg forover for å få bedre utsikt, men stivnet da hun fikk øye på Pascha, som hang over sin egen mur og snakket inn i mobiltelefonen, med naken overkropp …

Han måtte ha sanset henne, for plutselig så han ned. I et ørlite sekund møttes blikkene deres, før hun tvang blikket bort og tok et skritt bakover, ut av syne.

Hun pustet dypt inn og la en hånd til brystet. Hjertet hamret, huden brant og uansett hvor hardt hun forsøkte, var den steinharde brystkassen med en stripe mørke hårstrå over veltrente magemuskler det eneste hun klarte å se for seg.

Emily, som var frustrert over sin egen reaksjon på en halvnaken Pascha, bestemte seg for å holde seg inne i hytta resten av kvelden, og bruke telefonen for å ringe ned til kjøkkenet og be dem komme opp med middagen.

Det var tryggere å holde seg unna ham.

I mellomtiden var hun nødt til å ringe hjem. Men å løfte opp telefonrøret var nytteløst. Telefonen i hennes hytte var koblet til hovedbygningen, men ingen andre steder. Straks hun tastet inn et annet nummer, begynte det å pipe i øret. Hun var skuffet, men ikke overrasket. Hele poenget i at Pascha holdt henne her var jo å hindre henne i å kommunisere med noen. Likevel bestemte hun seg for å prøve med mobiltelefonen. Hun krøllet seg sammen i en utendørs sofa, og skrudde den på. Ingenting. Ingen signal, ingen nettilgang. Ingenting. Det var ikke rart Pascha ikke hadde prøvd å ta den fra henne.

Hun bannet lavt, og hørte at en myk ringeklokke pep inne i hytta.

«Kom inn,» ropte hun, og regnet med at det var middagen som ble servert. Hun reiste seg opp, og skvatt da hun så Pascha inne i hytta.

«Hvordan finner du deg til rette?» spurte han, og tok et skritt ut til henne på verandaen. Han hadde skiftet til mørke linbukser og en lyseblå skjorte med åpen hals – et tilsynelatende avslappet antrekk, hadde det ikke vært for at både hår og klær var stylet til perfeksjon.

«Jeg har funnet meg fint til rette, takk,» svarte hun, og motstod trangen til å skyve ham inn i hytta igjen og videre ut gjennom de franske dørene. Hun holdt mobiltelefonen sin frem til ham. «Jeg er nødt til å ringe hjem.»

Han så ikke engang på den. «Det er en blokkering på all elektronisk kommunikasjon ut av området.»

«Jeg skjønte såpass. Men jeg må ringe hjem. Finnes det en annen telefon jeg kan bruke?»

«Du reiste hjemmefra i dag tidlig.»

«Mye kan skje på en dag.» Da han smalnet blikket, la hun raskt til: «Du kan stå ved siden av meg mens jeg ringer, så du er sikker på at jeg ikke avslører noen statshemmeligheter. Jeg har bare lyst til å sjekke at faren min har det bra, og at broren min er kommet frem.»

Stillheten hang mellom dem mens Pascha vurderte forslaget hennes. Til slutt nikket han. «Du kan bruke min telefon.»

«Siden min telefon er ubrukelig her, er jeg nødt til å få et nummer familien min kan nå meg på mens jeg er her.» Hun hadde regnet med at han ville ta telefonen hennes og ha den liggende, hadde regnet med at familien ville være i stand til å nå henne selv om hun ikke kunne kontakte dem.

Da det så ut som han ville nekte, la hun armene i kors. «Du kan gi dem et nummer de kan bruke ved nødstilfeller, ellers lover jeg å være den vanskeligste gjesten du noensinne har hatt her.»

«Du er allerede den vanskeligste gjesten jeg noensinne har hatt her.» Han smilte svakt. «Du kan ringe hjem og gi dem nummeret mitt til nødstilfeller, men det kan vente til etter at vi har spist.»

Denne gangen var det hennes øyne som smalnet.

Pascha smilte skjevt. «Ja, Emily, du skal spise med meg i kveld.»

«Jeg hadde tenkt å spise på verandaen. Alene,» la hun demonstrativt til.

«Du kan spise alene på verandaen din resten av uken, men i kveld ønsker jeg å få gleden av ditt selskap. Staben har satt opp et bord på stranden til oss.» Ut fra måten han uttalte ordet gleden på, var det tydelig at tanken på å være sammen med henne ikke fylte ham med fryd.

«Hvorfor ikke?» Hun smilte ertende. «Vi to er åpenbart de perfekte kandidatene til et romantisk måltid for to.»

Han knep leppene sammen. «Jeg reiser til Paris grytidlig i morgen, og det er en del saker vi er nødt til å diskutere før den tid.»

«Suverent.» Hun smilte iskaldt. «La oss bli ferdig med dette, da – hvis vi er heldige, er det siste gang vi er nødt til å lide oss gjennom hverandres selskap.»