Anna Keiler

Hemmeligheter i Storforsen

Oversettelse:

Sølvi Jacobsen

www.lindco.se

info@lindco.se

Tittelen på den svenske originalen: Hemligheter i Storforsen

Copyright © Anna Keiler, 2024

Oversettelse: Nuanxed/Sølvi Jacobsen

Denne e-bokutgaven utgitt av: Bokförlaget Lind & Co AB, 2025

Forsidelayout: Emma Graves, designstudioe.com

Forsidebilde: Shutterstock

ISBN 978-91-8109-974-4

Tilrettelagt for ebok: Katarzyna Rek

Kapittel 1

Clara holdt hardt i det rekommanderte brevet da hun gikk ut av matbutikken i Storforsen, som også fungerte som postkontor. Hun skrådde over det lille torget som var pyntet med store urner med fargerike blomsterarrangementer. Utenfor puben The New Moon hang det mange ampler med røde pelargoniaer, som bidro til fargeprakten.

Da Clara nesten var fremme ved den svarte Ford-en sin, klikket hun på bilnøkkelen, og bilen blinket imøtekommende. Hun satte seg i førersetet og åpnet det rekommanderte brevet med ivrige fingre. Et smil bredte seg på leppene hennes da hun trakk ut det nye førerkortet sitt. Det sto Clara Vinter på det. Clara Johansson var historie, og endelig var hun fri fra Hampus. Eller i hvert fall ville hun snart være fri fra ham. Skilsmissesøknaden var sendt inn, men siden de hadde barn under seksten år, var det en separasjonstid på et halvt år før skilsmissen var endelig. Etter fjorten års ekteskap, hvorav de siste årene hadde vært forferdelige, føltes denne ventetiden evig lang og fryktelig unødvendig. Stella ville fylle seksten i desember, like etter at ventetiden var over. Juridisk sett var Clara og Hampus fortsatt gift, selv om de ikke hadde sett hverandre siden hun smelte en støpejernspanne i hodet på ham i ren frustrasjon for halvannen måned siden. Hun var vanligvis ikke en voldelig person, men hun hadde fått utløp for alle tilbakeholdte følelser etter flere år med elendighet og undertrykkelse, og Hampus hadde fortjent det. Det var i hvert fall det søsteren hennes, Vendela, sa.

De siste fire månedene passerte revy. Clara hadde ikke bare separert seg og søkt om skilsmisse. Hun hadde begynt i ny jobb, og søsteren, Vendela, hadde flyttet tilbake til Storforsen etter å ha bodd i Stockholm i femten år. Og de hadde mistet moren. Det hadde gått drøyt to måneder siden Lena Vinter gikk bort som følge av et slag, og det gikk ikke en dag uten at Clara savnet henne. Smilet forsvant ved minnet, og hun tvang seg til å tenke på noe hyggelig. Straks gikk tankene til Filip, som hun hadde blitt kjent med ved en tilfeldighet da hun hadde kjørt på ham for tre måneder siden. Clara hadde faktisk ikke sett ham siden dagen etter at moren hennes gikk bort, siden det hadde vært så mye med morens begravelse, skilsmissesøknaden, skiftet og den nye jobben. Men nå begynte hun å lande, og det var på tide å kontakte Filip og se om gnisten som var tent mellom dem kunne bli til noe mer.

Med en følelse av håp for fremtiden la Clara det nye førerkortet i lommeboken og kjørte hjemover gjennom bygda. Nå om sommeren var det full aktivitet i hagene, med barn som spilte fotball og hoppet på trampoline, hunder som bjeffet, gressklippere som gikk varme, og naboer som vinket da hun kjørte forbi. Clara hadde alltid bodd i Storforsen, og bygda var ikke større enn at hun kjente de fleste.

Huset hennes lå i utkanten av bygda, litt avsides oppe på en høyde. Nede fra veien syntes bare det svarte teglsteinstaket, takopplettet med det halvmåneformede vinduet og bare litt av den hvite trefasaden, ettersom eple- og pæretrærne på den skrånende gressplenen skjulte resten av huset.

Clara svingte inn på tomten og opp bakken og fikk hjertet i halsen da blikket falt på Mercedesen til Hampus, som sto parkert ved siden av huset.

«Hva gjør han her?» mumlet hun for seg selv.

Med mobilen i et hardt grep og på bein som knapt bar henne, steg hun ut av bilen. Hampus satt og ventet på trappen, noe som skyldtes at hun hadde skiftet lås da han flyttet ut. Ellers var hun ganske sikker på at han ville ha gått inn i huset.

«Hva vil du?» sa hun og stanset noen meter fra ham.

«Jeg skal hente det som tilhører meg.» De iskalde, blå øynene stirret olmt på henne.

«Det er ingenting her som tilhører deg. Du har allerede fått tingene dine.»

«Lille Clara, jeg har en datter som tilhører meg», sa han med et tonefall som om han snakket til en femåring. Han reiste seg fra trappen og strøk hånden gjennom det mellomblonde håret, som var gråsprengt ved tinningene.

«Vi har fortsatt delt omsorg, Stella tilhører ikke deg», sa Clara og kjente hvordan huden på armene nuppet seg. «Og uansett er hun ikke hjemme. Hadde du for alvor tenkt at du skulle hente henne? Har du i det hele tatt ordnet deg et sted å bo?»

Hampus gikk bort til henne, og hele hennes vesen skrek til henne at hun måtte rygge, men hun tvang seg til å bli stående, ville ikke vise seg svak og sårbar.

«Hvis du ikke hadde kastet meg ut, ville jeg hatt et sted å bo!» sa han hissig.

«Du har vært både voldelig og utro, og dette er barndomshjemmet mitt.» Clara la armene i kors og så på ham, kunne for sitt bare liv ikke forstå hva hun hadde sett i ham.

«Du og jeg hører sammen, Clara. Det har vi alltid gjort.» Tonefallet hans ble litt mykere, men ordene var truende, og hjertet til Clara løp løpsk i brystet da han tok tak under haken hennes og så henne inn i øynene.

«Dra herfra nå!» Stemmen hennes lød skjærende og unaturlig. Hun slo bort hånden hans og pekte på Mercedesen.

«Jeg drar når det passer meg.» Han tok et hardt tak i armen hennes og sto så nær at hun kunne kjenne varmen fra pusten hans i ansiktet.

«Slipp meg øyeblikkelig, ellers ringer jeg politiet.» Hun prøvde å høres bestemt ut, men stemmen skalv.

«Gjør det! Ikke glem å fortelle dem at du smalt en jævla støpejernspanne i hodet på meg. Jeg fikk faen meg hjernerystelse!» Hampus slapp taket i armen hennes og dyttet henne så hardt at hun vaklet bakover og falt over ende. Det svei i albuen da hun landet på grusen. På skjelvende bein reiste hun seg og rygget unna Hampus, mens frykten sloss med sinnet og stoltheten. Skulle hun løpe tilbake til bilen og dra sin vei? Nei, dette var hennes hjem, det var han som skulle dra.

Knatringen fra Stellas moped fikk både Clara og Hampus til å vende blikket mot bakketoppen, der datteren like etter dukket opp som en reddende engel. En engel i trange og med vilje ødelagte jeans, blomstrete sneakers, en hvit hettegenser og langt, svartfarget hår som stakk ut under hjelmen. En engel som ikke visste hva som foregikk mellom foreldrene, eller at hun kom til akkurat rett tid.

«Hvis du sier et eneste jævla ord om dette til Stella …» sa Hampus advarende uten å se på henne.

«Hei, mamma! Hei, pappa!» sa Stella glad, tok av seg hjelmen, gikk bort til Hampus og klemte ham.

«Hei, jenta mi.»

«Jeg har savnet deg, pappa. Hvor har du vært?»

«Først lå jeg nede for telling på grunn av en hjernerystelse», sa Hampus og ga Clara et svart blikk før han igjen vendte seg mot Stella. «Og siden har jeg jobbet kjempemye. Flere langturer, til Polen og Frankrike blant annet. Beklager at jeg ikke har gitt lyd fra meg. Men nå er jeg her, så nå kan vi ta igjen det tapte.»

Clara nektet å bli stående og lytte til vrøvlet. Albuen gjorde vondt, og beina føltes ustø da hun gikk opp trappen. Hun låste opp og gikk inn på kjøkkenet, gransket albuen og så at den var skrapt opp av grusen. Det svei da hun vasket såret med såpe og lunkent vann. Hampus hadde igjen gått over grensen, og motvillig innrømmet hun for seg selv at hun var redd for ham. Hun vurderte om hun skulle ringe noen som kunne komme til huset. Hun bestemte seg for å ringe Vendela. Hun fant nummeret hennes i kontaktlisten, glad for at søsteren nå bare bodde noen kilometer unna.

«Hei, Clara! Hvordan går det?»

«Hampus er her», sa Clara sammenbitt.

«Er du ok? Hva vil han?»

«Han babler om at han skal hente det som tilhører ham, og jeg tror han sikter til Stella. Det føles veldig ubehagelig. De står utenfor og snakker nå. Har du muligens tid til å komme hit?»

«Selvfølgelig. Jeg kommer med én gang og tar med meg Noel.»

Akkurat da hørtes motorlyd og knasingen av dekk på grusen utenfor. Gjennom kjøkkenvinduet så hun at Hampus kjørte nedover bakken, og hun pustet ut.

«Han drar nå.»

«Sånn flaks. Men vi kan komme over likevel, hvis du vil?» sa Vendela.

«Det trengs ikke. Jeg kom akkurat hjem og skal begynne å lage mat nå, og dere har sikkert også nok å gjøre. Men takk likevel.»

De avsluttet samtalen, og Clara gikk ut til Stella, som sto og så etter Hampus.

«Mamma, du gjetter det aldri!» Stella strålte om kapp med solen da hun snudde seg mot Clara.

«Gjetter aldri hva da?» spurte Clara skeptisk.

«Pappa skal spandere en reise på meg!»

«En reise? Hvor da?» Clara kjente nakkehårene reise seg da hun husket at Hampus hadde sagt at han skulle hente det som tilhørte ham. Hadde han tenkt å kidnappe Stella for å plage henne?

«Vi skal sjekke ut reisemål.»

«Jeg vet ikke om jeg liker den ideen, Stella.»

«Hvorfor ikke?» Stellas smil bleknet.

«Fordi pappa ikke har noen penger.»

«Hvordan vet du det? Han sa at han har jobbet kjempemye i det siste.»

«Vel. Jeg vet i alle fall at han ikke er så pålitelig akkurat nå», sa Clara og holdt tilbake et sukk.

«Skilsmissen er mellom dere, ikke bland meg inn i det!» Stella la armene i kors.

«Dette handler ikke om skilsmissen, men om at han ikke har gitt lyd fra seg på en og en halv måned. Og så dukker han plutselig opp her, selv om han ikke er velkommen.»

«Mamma, jeg vet at du ikke vil treffe pappa, men han kom for å treffe meg, ikke deg. Vær så snill, det hadde vært så gøy å dra på ferietur med pappa», ba Stella.

Clara vurderte om hun skulle fortelle Stella om Hampus’ trusler og harde grep i stad, og om alt annet han hadde gjort mot henne i årenes løp. Men hun ville ikke synke så lavt.

«Jeg vil ikke trekke deg inn i pappas og mine problemer. Men jeg ville foretrukket at du ikke reiser noe sted med ham.»

«Vær så snill, mamma. Jeg antar at du ikke liker å reise siden du aldri gjør det, men jeg ville synes det var kjempegøy. Vær så snill!» gjentok Stella og så bønnfallende på Clara med de store, grønne øynene med et hint av brunt, så like Claras egne.

«Ok, greit», sukket Clara og holdt opp hendene i en kapitulerende gest. Hun hadde sagt hva hun mente, men innså at hun ikke kom til å vinne denne diskusjonen. Med tiden ville Stella kanskje forstå hva slags mann faren hennes virkelig var. Og Stella hadde rett i at Clara sjelden dro noe sted, men det var fordi hun ikke hadde råd. I alle år hadde hun vært den som tjente penger for å betale regninger, handle mat og vedlikeholde huset.

Hampus hadde bare bidratt sporadisk, og hva han hadde gjort med lønnen sin i alle år, hadde hun ingen anelse om. Men det spilte ingen rolle lenger. Nå kunne hun gå videre i livet. Eller kunne hun det? Hun tenkte på det nye førerkortet og sukket da hun innså at bare fordi etternavnet hennes igjen var Vinter i stedet for Johansson, så forandret det ingenting. Hampus hadde ikke akseptert skilsmissen og syntes fortsatt han hadde rett til å komme hit og kommandere.

Clara snudde seg, gikk tilbake mot huset og lurte på om det var slik det nye livet hennes ville bli. Kom Hampus til å dukke opp i tide og utide og true henne? I så fall var det ikke stort bedre enn før.

«Mamma, du blør på albuen.»

«Jaså? Oi da», sa Clara med tilkjempet ro. «Da får jeg sette på et plaster.»

«Hva har skjedd?»

«Jeg … vet ikke», sa Clara, siden hun ikke kom på noen god bortforklaring. Hun gikk opp trappen til huset og kjente at tårene ikke var langt unna.

«Vet du ikke?» sa Stella skeptisk bak henne.

«Nei.» Clara gikk inn, sparket av seg skoene og sprang opp trappen til overetasjen og rakk akkurat inn på badet før tårene fosset frem.

Kapittel 2

Da Vendela hadde fridd til Noel for halvannen måned siden, hadde hun aldri kunnet forestille seg hvor mye det var å ordne før et bryllup. Noel hadde sagt at han kunne nøye seg med et mindre bryllup med vielse i Storforsen kirke og med snitter og champagne på puben The New Moon etterpå. Men han hadde jo allerede vært gift en gang før.

Vendela kjente at hun ville ha et storslått bryllup med en heidundrende fest, men nå som hun innså hvor mye tid planleggingen tok og hvor mye det kostet, angret hun litt. Som Noel hadde sagt så var ikke det viktigste selve festen, men at de to skulle tilbringe resten av livet sammen. Han hadde rett i det, selvsagt. Men det skadet jo ikke med en stor bryllupsfest også.

Festen skulle holdes på Garpenberg slott. Siden Vendela ikke hadde vært der siden hun var barn, satt de nå i Noels Toyota pickup på vei til slottet for å se på det slik at de lettere kunne planlegge.

Veien var smal og slynget seg frem gjennom skogen.

«Jeg husket ikke at det lå fullt så langt fra allfarvei», sa hun. «Det blir et stykke for gjestene å kjøre etter vielsen i Storforsen.»

«Vi leier en buss til gjestene. Men du og jeg kjører hit i Mustangen.» Noel ga Vendela et raskt blikk.

«Perfekt. Og så praktisk at alle gjester som vil, kan overnatte på slottet. Dette kommer til å bli så gøy», sa Vendela drømmende.

«Det kommer garantert til å bli den beste dagen i mitt liv. Har alle svart på invitasjonene, forresten?» Noel giret ned da de nærmet seg et kryss.

«Nei, ikke alle. Men de har en uke til på seg.»

«Og hvordan ligger vi an med planleggingen?» sa Noel og svingte til venstre.

«Jeg tror vi ligger ganske bra an, med tanke på at det bare er halvannen måned siden jeg fridde til deg.» Vendela tok opp mobilen, der hun hadde skrevet en liste over alt som måtte ordnes.

«Jeg hadde tenkt å fri, men du kom meg i forkjøpet», sa Noel og la hånden på låret hennes.

«Ja, det gjorde jeg», lo Vendela og la sin hånd på hans. «Nå skal vi se. Brudekjolen er kjøpt inn og ringene bestilt. Du har bestilt smoking, ordnet med avløser for kyrne og hestene. Menyen er spikret og Stella skal synge i kirken. Du sa at John har tilbudt seg å fotografere.»

«Han har tilbudt seg, ja.» Noel kremtet. «Men han er melkebonde, og jeg vil gjerne ha en som er proff på å fotografere. Vi gifter oss som sagt bare én gang.»

«Akkurat, et øyeblikk glemte jeg at du er perfeksjonist», smilte Vendela.

«Jeg vil forevige den viktigste dagen i våre liv, og jeg vil at bildene skal bli fine.»

«Da får vi hyre inn en fotograf. Jeg vet at Filip, som Clara datet noen ganger, er fotograf. Men jeg vet ikke om de treffes lenger, hun har ikke snakket om ham på lenge. Jeg tror det rant litt ut i sanden på grunn av skilsmissen og alt styret med Hampus.»

«Har du truffet denne Filip?»

«Nei. Og jeg tror som sagt ikke at Clara har gjort det på lenge heller. Hun vil nok lande litt etter separasjonen fra Hampus før hun kaster seg inn i et nytt forhold.»

«Fullt forståelig. Hun har hatt det tøft i mange år», sa Noel alvorlig.

«Ja. Jeg skulle ønske jeg hadde visst hvor ille det var, at han var voldelig mot henne …» sa Vendela.

«Jeg visste heller ikke hvor ille det var. I så fall hadde jeg gjort noe», sukket Noel og strøk hånden gjennom det mørkebrune håret.

«Men hvordan skulle du egentlig ha kunnet hjelpe henne?»

«Jeg vet ikke. Men noe burde jeg ha kunnet gjøre. Det gikk rykter om at han slo henne, men jeg valgte å tro at ryktene var overdrevne. Hver gang jeg traff Clara og spurte hvordan det sto til, sa hun alltid at det var bra. Om jeg bare hadde visst sannheten.»

«Hun turte ikke å fortelle det til noen.»

«Jeg vet det», sa Noel og kjørte inn på slottsparkeringen. «Men nå er det over, og Clara er fri fra Hampus.»

«Jeg er ikke så sikker på det. Hun ringte meg på mandag og sa at han var hjemme hos henne. Hun hørtes skremt ut og ba meg komme. Men akkurat da dro han.»

«Hils Clara og si at hun alltid kan ringe meg hvis han dukker opp igjen. Jeg er som oftest hjemme på gården, og det ville vært meg en sann fornøyelse å dra dit og si Hampus noen sannhetens ord.»

«Jeg skal hilse Clara og si det», sa Vendela alvorlig.

De steg ut av bilen og så opp mot slottet.

«Hva synes du om dette?» sa Noel.

«Kjempefint. Det blir perfekt.»

Den okergule slottsbygningen ruvet over dem, flankert av fløyer der Vendela antok at bryllupsgjestene som ønsket å overnatte, skulle få bo.

Garpenberg slott så egentlig mer ut som en herregård, men bygningen var storslått og omgivelsene fantastiske. Vendela så frem til å holde bryllupsfesten her og begynte straks å planlegge. De kunne ta bryllupsbilder i den vakre hagen. Og hvis været tillot det, kunne de by på en velkomstdrink utendørs.

«Hva tenker du på, elskling?» ville Noel vite.

«På bryllupet og hvor mye jeg gleder meg til å bli Vendela Nordström.»

«Hvis ikke jeg skal bli Noel Vinter?»

«Jeg har aldri likt vinteren, så jeg bytter gjerne etternavn», lo Vendela.

«Som du vil, fru Nordström», sa Noel og la armen rundt henne, og så gikk de opp den brede steintrappen som førte til vestibylen.

En drøy time senere hadde de blitt vist rundt på slottet og gjennom store saler med krystallkroner i taket. De takket så mye og gikk ut på steintrappen igjen, der de stoppet og så på hverandre.

«Hva synes den blivende fru Nordström om slottet?» spurte Noel.

«Fantastisk!» sa Vendela og følte seg opprømt. Garpenberg slott hadde overgått forventningene hennes, og hun så enda mer frem til bryllupet nå. Slottet pleide å være fullbooket lang tid i forveien, men de hadde vært så heldige at det hadde kommet en avbestilling dagen før Noel ringte. Så om en drøy måned, lørdag nittende august, skulle de gifte seg i Storforsen kirke og deretter ha festen på slottet.

«Du kommer til å se ut som en ekte slottsfrue i brudekjolen din», sa Noel.

«Jeg kommer nok til å føle meg som en også.» Vendela tenkte på brudekjolen som hun hadde kjøpt på nettet. Å kjøpe en brukt kjole gjorde henne ingenting, den var tross alt bare brukt én gang tidligere, og hun hadde fått den for halvparten av hva en ny kostet. Dessuten føltes det bra ut fra et miljøaspekt at et klesplagg ikke ble produsert for å bare brukes én eneste gang.

«Tenk, for en flaks vi hadde at slottet hadde fått en avbestilling!» sa Vendela da de en stund senere satt i bilen på vei tilbake. Det plinget i telefonen hennes, og hun hevet øyebrynene da hun så at det var en SMS fra hennes tidligere sjef Fredrik. Han som ikke bare hadde vært sjefen, men også elskeren hennes. Hun kastet et raskt blikk på Noel, men han så på veien.

«Jeg fikk nettopp en SMS fra Fredrik», sa hun.

«Jaså. Hva vil han?»

«Jeg vet ikke, og jeg vil ikke vite det, så jeg kommer bare til å slette den.» Vendela ønsket at hun også kunne slette de to årene hun hadde vært Fredriks elskerinne. Det var ikke noe hun var stolt av.

«Tenk om det er noe viktig?» sa Noel uten å slippe veien med blikket.

Fredriks SMS hadde lagt en demper på den muntre stemningen som hadde oppstått da de snakket om bryllupet, og Vendela forbannet seg selv for at hun ikke bare hadde slettet meldingen uten å si noe til Noel.

«Det kan ikke være noe viktig», sa hun kvikt. «Du er den eneste som er viktig for meg.»

«Bra», sa han og ga henne et raskt smil.

Kapittel 3

Alarmen på mobilen ringte halv seks hver morgen. Og hver morgen i halvannen måned hadde Noel våknet og lurt på om det bare hadde vært en fantastisk drøm at han var sammen med Vendela. Men da han strakte seg etter henne og oppdaget at hun faktisk lå der ved siden av ham i sengen, ble han varm i hele kroppen av lykke. Hun var hans, og de skulle gifte seg. Så mange morgener i årenes løp hadde han våknet alene, men nå var det slutt på det. Han så på henne der hun lå med dynen trukket helt opp til haken. En solstråle som snek seg inn gjennom en glipe mellom rullegardinen og vinduskarmen, fikk det blonde håret hennes til å skimre. Hun så ut som en engel. Hans egen engel. Han ville ikke vekke henne, men kunne ikke la være å gi henne et lett kyss på pannen før han sto opp.

Stille kledde han på seg, gikk ned den knirkende trappen til kjøkkenet og spiste litt yoghurt før han tok på seg støvlene og gikk ut.

Morgenluften var frisk og gresset duggvått. Småfuglene kvitret i syrinbuskene, og et sted i det fjerne hørtes gjøken. Borte i innhegningen prustet en av hestene. Om sommeren var dette den absolutt beste tiden på dagen. Om vinteren var det selvsagt ikke like herlig, når det var mørkt, kaldt og gjørmete eller snødekt, men han skulle ikke tenke på vinteren nå, den ville komme tidsnok uansett.

Noel klatret opp i traktoren og vred om startnøkkelen. Den hakket urovekkende noen ganger før den til slutt startet. Han kjørte ut fôr til kyrne i innhegningen, siden den tørre sommeren hadde gjort beitet magert. Også høyslåtten i juni hadde blitt mindre enn han hadde ønsket, men det hadde regnet nokså mye for noen dager siden, så forhåpentligvis ville gresset på vollen vokse såpass at han fikk en andreslått.

Traktoren betydde mat for kyrne, så de kom løpende mot den da han kjørte inn i innhegningen. Det var samme regla hver gang, og han måtte være forsiktig for ikke å kjøre på dem. Han slapp ned ballen i midten av innhegningen og klarte deretter å lirke traktoren forbi kyrne og tilbake ut gjennom grinden.

Så ga han hestene høy. Også de trengte støttefôring på grunn av det magre beitet. Han sjekket vannkarene hos både kyrne og hestene. Konstaterte at kyrne hadde nok til å klare seg til neste dag, men hestenes måtte fylles på. Han dro slangen ut til karet i hesteinnhegningen og lente seg mot gjerdet og plystret mens han ventet på at vannet skulle bli ferdig med å renne. Stjerna kom frem og hilste og drakk litt vann. Han rufset til den svarte manen hennes, så at hun hadde mistet en fremsko og noterte seg mentalt at han måtte be vennen og hovslageren Viktor komme og slå på en ny sko.

Tankene vandret til det kommende bryllupet. Hva skulle han gi Vendela i morgengave? Et smykke? En reise? Det var verdt å tenke på. Vannkaret var fullt, og han gikk og skrudde av kranen på låveveggen og dro inn slangen. Det var på tide å dra ut på åkeren med traktoren. Han klatret opp i førerhuset og vred om startnøkkelen. Ingenting skjedde. Traktoren var helt død.

* * *

Vendelas svigermor, Agneta, kom til gården titt og ofte for å ta seg av Noels to nordsvenske hester, Stjerna og Vilja. Ganske ofte kom hun innom på en kopp kaffe også, og hver gang ville hun vite hvordan det gikk med bryllupsforberedelsene. Noel hadde sagt til Vendela at hun ikke trengte å føle seg forpliktet til å være sammen med henne hver gang hun kom innom, men hun hadde forsikret ham om at hun ikke hadde noe imot det. Tvert imot hadde hun savnet å ha slektninger å være sammen med i alle årene hun hadde bodd i Stockholm og ikke hatt noen kontakt med familien i Storforsen. Og hun kunne ikke tenke seg en bedre svigermor enn Agneta, som hadde føltes som en ekstramamma for henne i oppveksten.

Vendela så Agneta gå over gårdsplassen i ridestøvlene sine, og like etter hørtes en lett banking på døren. Vendela åpnet døren på vidt gap.

«Hei, Agneta! Kom inn.»

«Hei! Håper jeg ikke forstyrrer?»

«Absolutt ikke, det er bare hyggelig at du kommer. Jeg har akkurat traktet kaffe. Vil du ha?»

Det ville Agneta, så Vendela fant frem kaffekannen og to kopper, og de slo seg ned i solen på benken i vindfanget.

«Hvor har du gjort av Noel?»

«Han har dratt av gårde for å kjøpe en reservedel til traktoren.»

«Ok. Og hvordan går det med bryllupsplanleggingen?» spurte Agneta som ventet, og nippet til kaffen.

«Det går fremover. Vi var og så på slottet i går.» Vendela smilte til Agneta, men fikk en klump i magen da hun tenkte på at hennes egen mor ikke kom til å få oppleve bryllupet. Lena, som hadde gått bort noen måneder tidligere, ville ha elsket å være med på bryllupsplanleggingen.

«Garpenberg slott er så fint. Men du ser bekymret ut, Vendela», sa Agneta og la hodet på skakke.

«Jeg tenkte på mamma, som ikke får oppleve bryllupet mitt.»

«Det er utrolig trist. Men Lena er med oss i tankene», sa Agneta vennlig.

«Ja.»

«Hagen er veldig vakker på Garpenberg slott», sa Agneta og skiftet samtaleemne, noe Vendela var takknemlig for.

«Kjempevakker. Vi tenkte å ha velkomstskålen utendørs, så vi krysser fingrene for fint vær.»

«Litt regn i brudesløret betyr lykke i ekteskapet. Da jeg og Janne giftet oss, pøsregnet det, og vi hadde et godt ekteskap.»

«Det er jeg glad for at dere hadde, men jeg er ikke overtroisk», sa Vendela. «Og jeg vil bli veldig glad om brudefrisyren min ikke blir ødelagt av regn.»

«Det forstår jeg. Når vi snakker om frisyre, hvordan skal du ha håret?»

«Det har jeg ikke bestemt ennå. Jeg tenkte å høre med frisøren om hun har noen forslag.»

«Hvis du ikke har noe imot det, så ville jeg gjerne komme med et forslag.»

«Ok», sa Vendela forundret, siden hun ikke hadde trodd at Agneta var spesielt velbevandret i brudefrisyrer.

«Håret ditt var så fint før i tiden, da det var rødt og krøllete. Det var en del av identiteten din, på en måte. Du kunne hatt det sånn.»

«Jeg vet ikke», sa Vendela tankefullt og dro hånden gjennom det blonde håret. «Mener du utslått, og at jeg ikke skal glatte håret?»

«Kanskje delvis oppsatt, men la noen krøller henge ned også? De ildrøde krøllene var så fine. Det er deg, Vendela.»

Vendela kremtet. «Det var en tid da det ikke var så gøy å være meg, Agneta. Jeg vet ikke om Noel har fortalt deg hvorfor jeg flyttet fra Storforsen for seksten år siden?»

«Nei, det har han ikke. Han sa at du sikkert ville fortelle det selv når du var klar.»

«Da er det på tide at jeg gjør det nå», sa Vendela alvorlig og betraktet sin kommende svigermor. Det var fremdeles smertefullt å fortelle om episoden, men det hadde vært verst første gangen hun lettet sitt hjerte til Noel. Det hadde vært litt lettere da hun fortalte det til Clara. Agneta var den tredje personen som skulle få vite hva som hadde skjedd den gangen for mange år siden. «Du husker selvsagt at stallen vår brant ned på pappas femtiårsfest?»

«Om jeg gjør», sa Agneta og ristet trist på hodet. «Stakkars Lasse.»

«Inntil helt nylig var jeg den eneste personen som visste hvordan brannen startet», sa Vendela. «Eller rettere sagt, Hampus visste det også.»

«Hampus? Hva mener du? Hvordan startet brannen?» Agneta rynket pannen og så oppmerksomt på henne.

«Hampus prøvde å voldta meg i stallen.» Vendela bet seg i leppen og så bort over gårdsplassen. Hun blunket noen ganger i et forsøk på å fjerne de forferdelige minnene fra sitt indre øye.

«Hva er det du sier, Vendela?» Agneta la hånden sin på armen hennes, og Vendela tvang seg til å møte blikket til Agneta.

«Han lyktes ikke, for pappa kom meg til unnsetning. Det var jo fest, og pappa kom løpende inn i stallen med en sigar. Han må ha mistet den i høyet da han og Hampus begynte å slåss. Noen minutter senere sto stallen i flammer.»

Agneta så ikke ut til å finne ord, men ut fra de oppsperrede øynene hennes å dømme var hun sjokkert. Til slutt fikk hun tilbake munn og mæle.

«Herregud, Vendela. Det var det verste jeg har hørt! Det var ille nok at Lasse og den lille ponnien din, Spirit, brant inne.»

«Ja», sa Vendela og presset kjevene sammen for ikke å begynne å gråte. Hun viftet bort en innpåsliten flue som surret rundt hodet hennes. Da hun våget å stole på at stemmen ikke ville svikte henne, fortsatte hun. «Jeg holdt ikke ut å bli værende her i Storforsen. Men da mamma fikk slag, måtte jeg komme tilbake. Og jeg er glad for at jeg gjorde det. Glad for at jeg rakk å treffe mamma igjen før hun døde. Og tenk så bra det ble mellom meg og Noel.»

«Du har alltid hatt en stor plass i hjertet hans. Og i mitt.»

«Så snilt sagt, Agneta. Og i like måte. Jeg burde ha kommet tilbake tidligere.» Vendela sukket.

«Det er lett å være etterpåklok, og det er ingen vits i å gruble over det som har vært. Det kan du uansett ikke gjøre noe med.»

«Sant.»

«Så hvis vi skal se fremover! Hva slags brudebukett har du tenkt deg?»

«Hvite og rosa roser med brudeslør i, tror jeg.»

«Det blir fint. Jeg har en god venninne som er blomsterdekoratør og jobber i Falun. Hun kan sikkert hjelpe deg, om du vil.»

«Det høres supert ut, Agneta!»

Rett etter at Agneta hadde dratt og Vendela hadde gått inn for å vaske opp, hørte hun en bil på gårdsplassen. Hun lurte på om Noel allerede var hjemme, eller om det var Agneta som hadde glemt noe og kom tilbake. Men da hun tittet ut gjennom vinduet og fikk øye på den svarte BMW-en, hoppet hjertet hennes over et slag.